Номер провадження: 22-ц/813/3780/21 
Номер справи місцевого суду: 520/1773/19
Головуючий у першій інстанції Луняченко В. О.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.12.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого                        Сегеди С.М.,
суддів:                        Гірняк Л.А.,
Комлевої О.С., 
               за участю секретаря                Хухрова С.В., 
               апелянта                         ОСОБА_1 ,
               представника ОСОБА_1 – адвоката Широкобородова С.М.,
               представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Бєлосевича О.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданніапеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Широкоборода Сергія Миколайовича на рішення Київського районного суду м. Одеси від 02 червня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи – ОСОБА_3 , Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Нестеренко Ольга Леонідівна, про визнання недійсним договору дарування,

встановив: 

30.01.2019 року ОСОБА_1 звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 , треті особи – ОСОБА_3 , Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Нестеренко О.Л., та просила суд визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 03.02.2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Нестеренко О.Л. (т.1, а.с. 1-4).
В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначила, що вона під час укладення договору дарування квартири помилялась щодо правової природи правочину, так як бажала скласти заповіт або договір довічного утримання, тому вважає що у відповідності до вимог ст. 229,727 ЦК України договір дарування є недійним. 

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 02 червня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи – ОСОБА_3 , Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Нестеренко О.Л., про визнання недійсним договору дарування було відмовлено (т.2, а.с. 52-55). 

В апеляційній скарзі ОСОБА_1  ставить питання про скасування рішення Київського районного суду м. Одеси від 02 червня 2020 року, та постановлення нового, яким позовні вимоги  задовольнити в повному обсязі,посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права (т.2, а.с.59-66). 

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.
Ухвалюючи судове рішення про відмову в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що 22.03.2002 року рішенням виконкому Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області позивача ОСОБА_4 призначено опікуном над неповнолітнім онуком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який залишився без батьківського піклування ( т.1, а.с. 12).
У відповідності до свідоцтва про право власності НОМЕР_1 , виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради 15.12.2011 року, позивачу ОСОБА_4 належала на праві власності квартира АДРЕСА_1 , яка була місцем реєстрації та проживання відповідача ОСОБА_2 .
В свою чергу, постійним місцем проживання позивача ОСОБА_1 був і є будинок АДРЕСА_2 , та який належить їй на праві власності, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно…(т.1, а.с. 70-72).

Згідно спірного договору дарування вищевказаної квартири від 03.02.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Нестеренко О.Л., ОСОБА_1 безоплатно передала у власність ОСОБА_2 цю квартиру (т.1, а.с. 10).
При цьому суд правомірно виходив із того, що відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Суд зазначив що у відповідності до ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК України при розгляді справи він керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерело права.
За змістом п.4 ст. 264 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.
Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 
У відповідності до вимог, передбачених ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч.1 ст. 229 ЦК України).
У відповідності до ч.ч. 1,2 ст. 717 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Крім того, за змістом ч.2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до ч.ч. 1,4 ст. 722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка.

Як вбачається з матеріалів справи, її предметом є визнання недійсним договору дарування на підставі помилки дарувальником правової природи правочину, виходячи з бажання при передачі майна отримання майнового утримання.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. У відповідності до ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. 
При цьому, обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

З матеріалів справи вбачається, що у договорі дарування квартири АДРЕСА_1 від 03.02.2016 року, який укладений у письмовій формі та посвідчений приватним нотаріусом, дарувальник (позивач ОСОБА_1 ) підтвердила, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального. Крім того, сторони стверджували, що договір не укладається під впливом тяжких для них обставин; вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними; укладення договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; володіють українською мовою, що дало їм можливість прочитати цей договір та правильно зрозуміти його сутність; умови договору їм зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину, не носить характеру уявного чи удаваного правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому.
Суд також обгрунтовано взяв до уваги пояснення третьої особи ОСОБА_3 , який на момент укладення спірного договору дарування був чоловіком дарувальниці, та який в даний час проживає в Російській Федерації і який в нотаріально-завіреній заяві суду вказав, що він надавав письмову згоду на укладення даного договору, як її колишній чоловік. Вказав, що його колишня дружина ОСОБА_1 на момент укладення договору мала намір саме на дарування квартири без будь-яких умов, їх онуку – відповідачі ОСОБА_2 , про що було прийнято рішення на сімейній раді (т.1, а.с.150-153).

При цьому, колегія суддів зазначає, що ОСОБА_3 надав Одеському апеляційному суду заяву про розгляд справи у його відсутність і просив рішення суду залишити без змін, а в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовити (т.2, а.с. 123).

Суд також обгрунтовано взяв до уваги показання свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ОСОБА_7 ОСОБА_8 , які суду пояснили, що їм відомо, що після одруження відповідача ОСОБА_2 , в останнього погіршились стосунки з позивачем ОСОБА_1 , у зв`язку з чим і виникли питання матеріального забезпечення. Проте, зазначені обставини виникли значно пізніше укладеного договору дарування квартири.
Свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 пояснили суду, що їм відомо про існування домовленостей щодо дарування квартири під умовою надання онуком допомоги, однак лише зі слів самої позивачки ОСОБА_1 , проте, коли саме вона їм про це розповідала, вони не пам`ятають. Разом з тим, їм відомо що стосунки між онуком та бабусею погіршились після того, як онук ОСОБА_2 уклав шлюб.
Всі вищевикладені обставини фактично були підтверджені позивачем ОСОБА_1 , допитаною в суді першої інстанції в якості свідка.

З огляду на викладені обставини, та враховуючи відсутність будь-яких доказів доводів ОСОБА_1 про недійсність договору дарування, укладеного дарувальницею всупереч її волі, суд першої інстанції дійшов правильного і обгрунтованого висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
При цьому, суд правильно виходив із того, що спірна квартира є єдиним житлом відповідача ОСОБА_2 , в якій він має місце реєстрації і проживання, а також є його власністю, а тому даний спір розглядався в контексті втручання у право власності і право на житло ОСОБА_2 , яке захищено Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і першим протоколом до неї.
Так, з посиланням на міжнародне і національне законодавство, суд правильно зазначив, що органи державної влади не можуть втручатись у здійснення права на повагу до приватного і сімейного життя і кореспонденції, а тому ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Крім того, суд правильно вказав, що у позивача ОСОБА_1 наявне місце проживання, яке є її власністю, у зв`язку з чим відмова в задоволенні позову не порушить право позивача на житло, в той час як задоволення позову вплине на право власності відповідача ОСОБА_2 та буде наслідком втручання у його право на житло.

Враховуючи, що під час судового розгляду встановлено необґрунтованість заявлених позовних вимог, суд першої інстанції обгрунтовано відмовив у їх задоволенні, з підстав їх необґрунтованості та недоведеності, а тому правомірно не застосував до даних вимог положення ст.ст. 267,728 ЦК України щодо застосування наслідків спливу строку позовної давності, а також правильно розподілив між сторонами судові витрати.

Колегія суддів також зазначає, що оскільки у відповідності до вимог п.п. 9,10 ст.158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову, суд першої інстанції обгрунтовано скасував заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 04.02.2019 року у вигляді заборони будь-яким особам вчиняти будь-які дії, пов`язані з реєстрацією квартири АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 .

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надала суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог, заперечень проти ухваленого судового рішення та доводів апеляційної скарги. 
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У відповідності до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
При цьому, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів також зазначає, що ЄСПЛ вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі – Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 – 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд
                                 постановив:        

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Широкоборода Сергія Миколайовича залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 02 червня 2020 року залишити без змін. 

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Повне судове рішення складено 24.12.2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду:                 С.М. Сегеда

                Л.А. Гірняк

                О.С. Комлева