ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.12.2021 року                                                                 м. Одеса
Єдиний унікальний номер справи №495/9425/19
Апеляційне провадження № 22-ц/813/8076/21 
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого-Колеснікова Г.Я.(суддя-доповідач), 
суддів- Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,
за участю секретаря – Кузьмук А.В.,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22 березня 2021 року, постановлене під головуванням судді Прийомової О.Ю., 
 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовної заяви та відзиву на позов
У жовтні 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.
Позов обґрунтовано тим, що11 листопада 2016 року вона надала в борг ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 200 000 грн. на строк до 17 квітня 2017 року, про що складено розписку.
Посилаючись на те, що відповідачка відмовляється добровільно повернути позичені кошти, ОСОБА_2 просила суд стягнути з ОСОБА_1 несплачену суму боргу за договором позики у розмірі 200 000 грн. та судові витрати (а.с.3-5).
У відзиві на позов представник відповідачки  ОСОБА_3  позовні вимоги не визнав, посилаючись на те, що ОСОБА_1 ніколи не отримувала від ОСОБА_2 суму грошей в розмірі 200 000 грн., розписку склала під психологічним тиском останньої, що свідчить про відсутність будь-яких правовідносин позики між позивачем та відповідачем. Зазначав, що ОСОБА_2 надавала правову допомогу відповідачці з вирішення питань про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та оформлення правовстановлюючих документів на спадщину, за що остання сплатила їй (позивачці) 3 000 грн. Проте, після розгляду цих справ в суді, позивач затребувала ще 2 000 грн для покриття якихось витрат при розгляді саме справи про спадкування, на що відповідачка заперечила, вказуючи про не обумовленість вказаної суми, та згодом сама отримала відповідні судові рішення. Після чого, позивачка почала надзвонювати відповідачці, погрожувати фізичною розправою та вимагати віддати їй 2 000 грн. Згодом, посилаючись на необхідність повернення оригіналу рішення суду про визнання права власності на спадкове майно з підстав начебто зникнення судової справи та необхідності її поновлення, позивач заманила відповідачку сісти до неї в автомобіль, де, забравши у відповідачки паспорт, змусила написати дану розписку. Оскільки відповідачка була одна в машині та позивачка чинила психологічний тиск, що забере в неї паспорт і документи на нерухоме майно, відповідачка почала писати розписку. Вдома у відповідачки була маленька дитина, із-за якої вона була дуже налякана. В розписці рукою відповідачки зазначено цифрами спочатку «2 000», потім дописаний «0» під іншим кутом, потім відкрито дужку, в якій написано цифрами «20» та прописом «тысяч», а після цього лише прописом вказано «двести тысяч». А «кривий нуль» прямо на дужку був дописаний вже самою позивачкою (а.с.43-46).

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення 
Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22 березня 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики від 11 листопада 2016 року в розмірі 200 000 грн. та судовий збір у розмірі 2 000 грн.
Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив з доведеності позовних вимог. Відхиляючи заперечення відповідачки, суд:
- виходив з відсутностівзаємопов`язаності правовідносин, що випливають з розгляду даної цивільної справи з наведеними у відзиві обставинами, з підстав того, що в жодних процесуальних документах суду не йдеться мова про представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , що ставить під сумнів мотивування заперечень відповідачки;
- не сприйняв як доказ вчинення психологічного тиску під час написання оскаржуваної розписки з боку позивачки, звернення відповідачки до Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області із заявою про вчинення злочину у вигляді шахрайства, з підстав того, що відповідне звернення до правоохоронних органів відбулось вже під час знаходження даної справи про стягнення боргу за договором позики на розгляді в суді. Підстав, які перешкоджали у написанні заяви про вчинення шахрайства та психологічного тиску в примусовому написанні оскаржуваної розписки, що була підписана власноруч відповідачкою ще 11 листопада 2016 року, одразу ж після даного правопорушення, у разі його наявності, відповідачкою (помилково зазначено позивачем) не вказано. Враховано, що при проведенні перевірки поліцією протиправних дій по відношенню до ОСОБА_1 з боку гр. ОСОБА_2 не виявлено;
- зазначив, що наявність у відповідачки дитини, внаслідок чого у неї були побоювання за неї, та погроз відносно дитини, внаслідок чого відповідачка змушена була написати розписку не знайшло свого підтвердження в ході розгляду справи;
- погодився з доводами відповідачки щодо коригування цифрового написання суми позики, однак внаслідок уточнення її прописними буквами, вважав доведеним достовірність її отримання (а.с.98-100).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву на неї
          В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову у повному обсязі (а.с.101-104).
В обґрунтування скарги, крім доводів, які містяться у відзиві на позов, зазначила, що суд: 
- усунувся від встановлення дійсних обставин справи та з`ясування чи дійсно між сторонами склалися взаємовідносини з позики та чи позивач довів своє право вимагати від відповідача стягнення цих коштів;
-безпідставно не взяв до уваги надані відповідачем докази;
- не звернув уваги на наявні виправлення у розписці без зазначення «виправленому вірити», ці виправлення робила сама позивачка;
- розглянув справу без участі позивача без з`ясування спірних обставин;
- не визначено коли, у якому місці та у якій формі (готівковій чи безготівковій) ОСОБА_2 здійснювалась передача грошових коштів, що є ознакою реальності передачі грошових коштів;
- переклав обов`язок доказування та надання доказів з позивача на відповідача;
- не врахував, що позивач участі у судових засіданнях не приймав, відповіді на відзив на позовну заяву не надав, відповіді на питання відповідача в порядку ст.93 ЦПК України позивачу як свідку, останній суду не надав, що з врахуванням відсутності жодних інших доказів факту «передання» грошових коштів, оскільки сама розписка має певні дефекти її умов, що викликає сумніви щодо її дійсності (а.с.101-104).
       Позивачка не скористалась правом подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Позиція апеляційного суду 
Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.
       Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з встановлення реальної природи виниклих між сторонами правовідносин за договором позики, доведеності отримання відповідачем грошових коштів з визначенням конкретного терміну повернення та невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договором позики.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з наступних підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судом 
11 листопада 2016 року ОСОБА_1 написала розписку, відповідно до якої вона взяла у борг 200 000 грн у ОСОБА_2 , які зобов`язалась повернути до 17 квітня 2017 року (а.с.8).
Відповідачка не заперечувала факт написання власноруч зазначеної розписки. Однак, заперечувала факт передачі коштів.
Станом на день звернення до суду 21 жовтня 2019 року борг відповідачем за договором позики не повернуто.
Предметом спору є стягнення суми несплаченого боргу за договором позики від 11 листопада 2016 року.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права 
Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року в справі
№ 464/3790/16-ц дійшла висновку, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Частиною 1 ст.1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10 серпня 2021 року у справі № 473/995/18, від 14 липня 2021 року у справі № 266/7291/18-ц, від 25 березня 2019 року у справі № 211/2672/16-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 751/1000/16-ц.
Надаючи правову оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами у цій справі, суд встановив, що боргова розписка від 11 листопада 2016 року, складена ОСОБА_1 та надана ОСОБА_2 , містить усі необхідні умови, а саме: імена сторін зобов`язання, суму позики, строк виконання зобов`язання, підпис позичальника та має справжню правову природу укладеного договору позики, оскільки сама по собі та в сукупності з іншими дослідженими у справі доказами підтверджують не лише факт укладення договору позики, а й отримання боржником від кредитора грошових коштів у розмірі 200 000 грн.
Наявність у  ОСОБА_2  вказаної розписки та надання її оригіналу суду як доказ під час розгляду справи, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане боржником у визначений в розписці строк. 
Колегія суддів вважає такий висновок суду обґрунтованим та таким, що узгоджується з вищезазначеними правовими позиціями Верховного Суду. При цьому враховано, що оригінал розписки наявний у ОСОБА_2 , яка надала його як суду першої інстанції, так і суду апеляційної інстанції для дослідження в судовому засіданні.
Перевіряючи заперечення проти позову ОСОБА_1 , у яких вона вказувала на безгрошовість договору позики, а саме складання розписки без фактичної передачі грошових коштів внаслідок застосування до неї психологічного тиску, суд першої інстанції дійшов висновку про їх недоведеність з огляду на встановлені обставини у справі та надані сторонами докази.
Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, оскільки відповідачкою не надано ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції жодного належного і допустимого доказу вчинення тиску та погроз на неї зі сторони  ОСОБА_2 .
Звернення ОСОБА_1 до поліції з приводу скоєння ОСОБА_2 протиправних дій по відношенню до неї здійснено лише 26 грудня 2019 року, тобто вже після звернення 21 жовтня 2019 року ОСОБА_2 до суду з позовом про стягнення боргу (а.с.88-89). При цьому органами поліції не виявлено при проведенні перевірки жодних протиправних дій з боку ОСОБА_2 по відношенню до ОСОБА_1 (а.с.93).
Відповідно до ст.1051 ЦК України позичальник  має право оспорити договір позики на тій підставі,  що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. 
Згідно з ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу.
Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3 ст.203 ЦК України).
У статті 231 ЦК України передбачено, що правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску
з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.
При цьому, для визнання правочину недійсним позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється (постанова Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 907/113/18).
Однак, ОСОБА_1 не зверталась до суду з позовом про визнання договору позики недійсним з підстав безгрошовності та написання розписки внаслідок застосування до неї психологічного тиску.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст.12 ЦПК України).
У ч.3 ст.12, ч.ч.1,5,6 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Позивачка довела обґрунтованість своїх вимог, в той час як відповідачка не надана суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх заперечень. 
Крім того, відповідачем не заявлялось жодного клопотання про проведення почеркознавчої експертизи на предмет установлення факту виконання рукописного тексту під впливом будь-яких факторів, що заважають, здійснення дописки в тексті розписки самою позивачкою або судово-лінгвістичної експертизи на предмет складання тексту розписки самостійно чи за участі іншої особи тощо.
Надані суду відповідачем копії судових рішень Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області, а саме: ухвали від 26 листопада 2015 року та рішення від 16 лютого 2016 року у справі №495/8505/15-ц, рішення від 26 жовтня 2016 року у справі № 495/6383/16-ц, договір оренди від 29 грудня 2016 року не свідчать про надання ОСОБА_2 правової допомоги ОСОБА_1 , не спростовують правову природу розписки та належним чином оцінені судом першої інстанції.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки вони ґрунтуються на повному з`ясуванні всіх обставин справи та належній оцінці наявних у справі доказів.
Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції встановив обставини, що мають значення для справи, правильно визначився зі спірними правовідносинами та нормами матеріального права, що такі регулюють, та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові.
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Правові підстави для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення вимог відсутні.
Керуючись ст.ст.368,374,375,381-384 ЦПК України, апеляційний суд 

ПОСТАНОВИВ:

           Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22 березня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 
Повне судове рішення складено 29 грудня 2021 року.

Головуючий:
 
Судді :