ПОСТАНОВА 
Іменем України
20 січня 2022 року                                                 м. Кропивницький
справа № 405/495/17
провадження № 22-ц/4809/206/22 
Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого судді: Черненка В.В.
        суддів: Єгорової С.М., Чельник О.І.
        секретар Гончар В.В. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницький без участі сторін цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 05.12.2018, суддя Іванова Л.А., по справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, 

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - Банк) звернувся у суд з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
На обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідно до умов укладеного Договору № б/н від 28.08.2013, ОСОБА_1 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном кредиту, що відповідає строку дії картки. 
Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана нею Заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, затверджених наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 року та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/ складає між нею та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві.
Щодо зміни кредитного ліміту Банк керується п. 2.1.1.2.3., п. 2.1.1.2.4. Умов та Правил надання банківських послуг, де зазначено, що Клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, і Клієнт дає право Банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт.
Банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua /terms/pages/70/ з розрахунку 360 календарних днів на рік, що підтверджується п.2.1.1.12.6 Умов та Правил надання банківських послуг.
Позивач зазначив, що свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, а саме: надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому цим Договором. 
У порушення умов Договору відповідач зобов`язання за вказаним Договором належним чином не виконав, не надаючи своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом та відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору, у зв`язку з чим станом на 31.12.2016 року заборгованість за кредитним договором становить 32 703 грн. 30 коп., яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі 1 869 грн. 20 коп., заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 25 001 грн. 59 коп., заборгованості за пенею та комісією в розмірі 3 799 грн. 02 коп., штраф в розмірі 500 грн. (фіксована частина) + 5% відсотків від суми заборгованості по кредитному ліміту з урахуванням нарахованих і прострочених процентів та комісій, що становить 1 533 грн. 49 коп., яку просив стягнути з відповідача на свою користь.
Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 05.12.2018 у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції у зв`язку з порушенням норм процесуального та матеріального права. Зазначено, що відповідач не навів ніяких обставин та не надав будь-яких доказів, які б свідчили про те, що договір був укладений без вільного волевиявлення відповідача. Відповідач не надав доказів того, що був обмежений у праві вибору умов кредитування. Відповідач свої зобов`язання за Договором не виконав, не здійснив своєчасне погашення заборгованості за кредитом, що підтверджується випискою по рахунку.
Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 15.12.2021 по справі відкрито апеляційне провадження.
Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 16.12.2021 справу призначено до розгляду.
Перевіривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що зазначені доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив, що 
відповідно до анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, підписану 28 серпня 2013 року ОСОБА_1 , факт підписання зазначеної анкети не заперечувався відповідачем. Анкета містить персональні дані відповідача, інформацію щодо видів платіжних карт, зокрема, платіжна картка «Універсальна», «Пенсійна картка», «Зарплатний пакет», «Карта Gold», «Ідентифікація з паспортом», «Послуга накопичення «Копілка», з яких заявник, ознайомившись з Умовами та Правилами надання банківських послуг у Приватбанку, має право обрати та оформити на своє ім`я платіжну картку. Проте, у зазначеній анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку відсутні дані про те, на яку саме картку виявив бажання оформити на своє ім`я Клієнт, так як інформація щодо виду картки, яку просив оформити позичальник у анкеті-заяві відсутня, відсутні також дані щодо строку її (картки) дії, номер картки та який рахунок відкрито на ім`я позичальника, не зазначено розмір кредитного ліміту, а так само, розмір відсоткової ставки по кредиту.
Суд першої інстанції зазначив, що анкета-заява не містить жодних даних щодо обрання відповідачем банківських послуг, бажання останньою одержати кредитну картку із встановленим на ній лімітом, погодження розміру кредитного ліміту, а також розміру відсоткової ставки за кредитом, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, крім особистих даних (анкетних даних відповідача) та підпису відповідача.
Суд першої інстанції зазначив, що витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06 березня 2010 року №СП-2010-256, долучені до анкети-заяви, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, з тих підстав, що зазначені Умови не містять підпису позичальника, крім того, позивачем не надано належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови були надані позичальнику для ознайомлення, і що саме зміст цих Умов розуміла позичальник, підписуючи заяву позичальника.
Крім того, витяг з Умов та правил користування банківських послуг в Приватбанку не містять відомостей про їх редакцію станом на 2013 рік, а також не містять підпису відповідача ОСОБА_1 про їх ознайомлення.
Тим самим, суд вважав, що витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 року №СП-2010-256, у зв`язку з відсутністю на них підпису відповідача, та недоведеністю у зв`язку з цим факту ознайомлення відповідача з Умовами, - не є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору.
Зазначена правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 22 березня 2017 року ( справа №6-2320 цс16).
Суд першої інстанції зазначив, що  позивачем також надано Витяг з Тарифів по престижним карткам Visa, разом з тим, доказів про те, що саме з цими тарифами було ознайомлено відповідача ОСОБА_1 та саме зазначений вид картки було отримано останньою, суду не надано.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що звертаючись до суду з вимогою про стягнення з відповідача заборгованості по умовам заяви № б/н від 28.08.2013 року, позивач, в свою чергу, не вказує ні номеру картки, ні строку її дії, ні номеру рахунку, з якого отримані чи іншим чином використані гроші відповідачем.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що даний розрахунок заборгованості за договором не є належним доказом у справі та не замінює собою первинних бухгалтерських документів, які є єдиним джерелом, що належним чином підтверджують заборгованість відповідача, відповідно, наведений позивачем розрахунок заборгованості за договором, який за доводами позивача було укладено з відповідачем на підставі заяви №б/н від 28.08.2013 року з кредитним лімітом у розмірі 1 832, 20 грн. із сплатою річних на суму залишку заборгованості жодним чином не підтверджуються матеріалами справи.
Тарифи, а також витяг з Умов та правил користування банківських послуг в Приватбанку не містять відомостей про їх редакцію станом на 2013 рік, а також не містять підпису відповідача ОСОБА_1 про їх ознайомлення. 
Тарифи по престижним картам Visa, а також витяг з Умов та правил надання банківських послуг Приватбанку не містять відомостей щодо погодження між сторонами розміру неустойки (штрафу та пені) за порушення умов договору.
Суд першої інстанції зазначив, що надані до позовної заяви розрахунки заборгованості по картковому рахунку відповідача не можуть бути належним доказом, оскільки з їх змісту не вбачається, на якій підставі було відкрито даний картковий рахунок і те, що саме цей рахунок відкрито на виконання умов договору від 28.08.2013 року.
Суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 28 серпня 2013 року в розмірі 32 703 грн. 30 коп. з підстав його недоведеності.
Справа розглядалась судом апеляційної інстанції  за правилами, встановленими  для розгляду  справи  в порядку спрощеного  позовного провадження  з викликом  учасників справи. 
Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.
За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Частиною 4 ст. 10 ЦПК України і ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.
З матеріалів справи вбачається, що звертаючись у суд із позовом позивач надав на підтвердження позову, копію анкети-заяви № б/н від 28.08.2013 (а.с. 5).
Позивач зазначає, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.
Позивач зазначив, що відповідно до частини  другої  статті 1054, частини другої статті 1050 ЦК України, наслідками порушення Боржником зобов`язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є правом заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. 
Зазначено, що оскільки відповідач не виконав умови договору то відповідно станом на  31.12.2016 року виникла заборгованість в розмірі 32 703 грн. 30 коп., яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі 1 869 грн. 20 коп., заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 25 001 грн. 59 коп., заборгованості за пенею та комісією в розмірі 3 799 грн. 02 коп., штраф в розмірі 500 грн. (фіксована частина) + 5% відсотків від суми заборгованості по кредитному ліміту з урахуванням нарахованих і прострочених процентів та комісій, що становить 1 533 грн. 49 коп.
На підтвердження позову позивач посилається, як на належні та допустимі докази: копію анкети - заяви позичальника, Тарифи по престижним картам VISA, Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, копію документу, що посвідчує особу відповідача, виписку за договором за період з 01.08.2013 по 20.07.2017 (а.с. 73), розрахунок заборгованості (а.с. 4).
Відповідно статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
 Статтею526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору, проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на Умови та Правила надання банківських послуг як невід`ємні частини спірного договору.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови та Правила надання банківських послуг розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг Приватбанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо порядку сплати процентів за користування кредитними коштами, збільшення процентної ставки в односторонньому порядку та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), комісії та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
Банк не довів, що саме надані ним Умови є складовою кредитного договору і що саме ці Умови відповідач мав на увазі, підписуючи, та відповідно брав на себе саме на цих Умовах зобов`язання зі сплати винагороди та неустойки в разі порушення зобов`язання з повернення кредиту.
Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі     № 342/180/17, провадження № 14-131цс19. 
Суд апеляційної інстанції встановив, що в матеріалах справи знаходяться: копія анкети - заяви позичальника, Тарифи по престижним картам VISA, Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, копія документа, що посвідчує особу відповідача, виписка за договором за період з 01.08.2013 по 20.07.2017 (а.с. 73), розрахунок заборгованості (а.с. 4).
З матеріалів справи вбачається, що звертаючись у суд із позовом позивач надав на підтвердження позову, копію анкети-заяви №б/н від 28.08.2013.
Суд апеляційної інстанції перевірив зазначений доказ і встановив, що зазначена анкета містить загальну інформацію про  ОСОБА_1 .
В заяві-анкеті відсутня інформація, що сторонами узгоджувався тип кредитної картки, кредитний ліміт, термін дії надання банківських послуг, зокрема термін дії картки та відсоткову ставку.
Встановлені обставини свідчать, що зазначений доказ не може бути визнаний судом , як належний та допустимий на підтвердження позову. 
На підтвердження позову позивач надав розрахунок заборгованості.
Суд апеляційної інстанції перевірив зазначений доказ дійшов висновку, що зазначений розрахунок не є належним та допустимим доказом на підтвердження позову.
Розрахунок не є документом первинного бухгалтерського обліку, а є одностороннім арифметичним розрахунком стягуваних сум, який повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку).
В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження, що сторонами узгоджувалась відсоткова ставка за надані банківські послуги. Крім того, позивач по справі в односторонньому порядку змінив початкову відсоткову ставку за користування кредитними коштами, відповідно розрахунок не відповідає тим умовам договору на який посилається позивач.
Висновок щодо оцінки односторонніх документів банку відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17 та Верховного Суду України в постанові від 11.03.2015 р. № 6-16цс15.
У постанові Верховного Суду від 16.09.2020 (справа №200/5647/18) касаційний суд зазначив, що виписка по картковому рахунку, що міститься в матеріалах справи, може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, яка повинна досліджуватися судом апеляційної інстанції у сукупності з іншими доказами.
На підтвердження позову позивач надав виписку за договором № б/н за період з 01.08.2013 по 20.07.2017.
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач згідно виписки за його рахунком користувався кредитними коштами, колегія суддів не приймає у сукупності з іншими доказами, оскільки відсутні підстави вважати, що рахунок, виписка, які надані позивачем, відкритий саме на підставі анкети-заяви від 28.08.2013.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що в постанові Верховного Суду у справі № 595/290/17 від 16.08.2019 звертається увага на те, що відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішення справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Встановлені обставини дають підстави зробити висновок, що позивачем не надано належні та допустимі докази на підтвердження доводів викладених в апеляційній скарзі.
Звертаючись до суду апеляційної інстанції із апеляційною скаргою, Банком до скарги були долучені докази, які останній до суду першої інстанції не надавав, а саме: виписка за договором №б/н за період 28.08.2013-30.11.2021.
Відповідно до положень частин першої, третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Апеляційний суд може встановлювати нові обставини лише у тому разі, коли їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність та допустимість доказів), які особа не мала можливості подати суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, чи неправомірно не були цим судом прийняті та досліджені, або можуть бути перевіреними судом апеляційної інстанції доказами, які судом першої інстанції досліджувались із порушенням встановленого порядку.
Надання особою, яка бере участь у справі, до суду апеляційної інстанції доказів, які вона без поважних причин не надала суду першої інстанції, виключає можливість їх прийняття і дослідження судом апеляційної інстанції та розцінюється як процесуальний недогляд або зловживання правом цієї особи.
Така позиція узгоджується з висновками у постановах Верховного Суду від 13 лютого 2020 року у справі 598/1109/18, від 12 лютого 2020 року у справі 493/1538/16-ц, від 19 грудня 2020 року у справі 752/7693/17.
Отже, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги докази АТ КБ «Приватбанк», що були долучені до апеляційної скарги, оскільки останній не надав суду апеляційної інстанції доказів неможливості їх подання до місцевого суду з причин, що не залежали від його волі.
Приймаючи до уваги встановлені обставини, суд апеляційної інстанції зробив висновок, що доводи викладені в апеляційній скарзі висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки не підтверджуються належними та допустимими доказами та суперечать фактичним обставинам справи та вимогам закону.
Підстави для скасування або зміни рішення суду першої інстанції відсутні.
Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, рішення суду першої інстанції відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України залишається без змін.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, тому судові витрати понесені у зв`язку з апеляційним переглядом справи слід залишити за особою, яка звернулась із апеляційною скаргою.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,
                         
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 05.12.2018, залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених ст..389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: