УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 січня 2022 року
м. Київ
справа № 734/3077/20
провадження № 51-6028ск21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого судді              ОСОБА_1 ,
суддів                                    ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційні скарги засудженого ОСОБА_4 та в його інтересах захисника ОСОБА_5 на вирок Козелецького районного суду Чернігівської області від 15 квітня 2021 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 28 вересня 2021 року, 
встановив:
Вироком Козелецького районного суду Чернігівської області від 15 квітня 2021 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця 
м. Чернігова та жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого: 
30 вересня 2002 року вироком Новозаводського районного суду м. Чернігова за 
ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі – КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з іспитовим строком 1 рік 6 місяців;
03 березня 2004 року вироком Новозаводського районного суду м. Чернігова за 
ч. 2 ст. 186, ст. 71 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 1 місяць;
27 лютого 2009 року вироком Новозаводського районного суду м. Чернігова за ч. 4 ст. 296, ч. 2 ст.186, ст. 70 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років;
05 червня 2019 року вироком Козелецького районного суду Чернігівської області за 
ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки,
визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років із конфіскацією майна.
На підставі ч. 1 ст. 72 КК менш суворе покарання, що призначене ОСОБА_4 за вироком Козелецького районного суду Чернігівської області від 05 червня 2019 року, у виді 2 років обмеження волі, ухвалено перевести в більш суворе покарання у виді 1 року позбавлення волі.
Відповідно до ч. 1 ст. 71 КК за сукупністю вироків, до покарання, призначеного за цим вироком, ухвалено частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Козелецького районного суду Чернігівської області від 05 червня 2019 року, та остаточно ОСОБА_4 призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років 6 місяців із конфіскацією майна.
Також вироком вирішено питання щодо запобіжного заходу, початку відрахування строку відбування покарання, процесуальних витрат у кримінальному провадженні та долю речових доказів.
Вироком суду встановлено, що приблизно о 15:00 годині 03 серпня 2020 року ОСОБА_4 , діючи умисно, з метою вчинення розбійного нападу та заволодіння чужим майном, 
із корисливих мотивів, прибув до домоволодіння, що знаходиться в АДРЕСА_2 , з приховуванням обличчя за допомогою рушника, погрожуючи ножем, через вхідні двері, що відкрила ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка є особою похилого віку, проник до житлового будинку. Перебуваючи в будинку і продовжуючи злочинний намір, ОСОБА_4 , висловлюючи ОСОБА_6 погрозу застосуванням насильства, що є небезпечним для її життя і здоров`я, що виразилось у приставлянні ножа до шиї та ноги, яку потерпіла сприйняла як реальну, заволодів грошовими коштами в сумі 300 гривень та однією банкою консерви «HERINGS Filets», вартістю 65 гривень, належними потерпілій.
Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 28 вересня 2021 року апеляційні скарги засудженого ОСОБА_4 та в його інтересах захисника ОСОБА_5 залишено без задоволення, а вирок Козелецького районного суду Чернігівської області від 15 квітня 2021 року без змін. 
Доводи касаційної скарги та її вимоги
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 просить оскаржені судові рішення скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
В обґрунтування доводів касаційної скарги стверджує про наявність істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. 
Зокрема, захисник стверджує про відсутність доказів на доведення вини ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК, оскільки обвинувачення, на його переконання, ґрунтується лише на показаннях потерпілої, у яких містяться протиріччя з приводу фактичних обставин кримінального правопорушення.
Також захисник зазначає про неналежність ножа, вилученого за місцем проживання співмешканки ОСОБА_4 – ОСОБА_7 , як доказу, оскільки цей ніж був, за його твердженням, значно менших розмірів, ніж той, який описала потерпіла.
На переконання захисника, суд неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, оскільки дії ОСОБА_4 містять склад злочину, передбаченого 
ч. 1 ст. 190 КК, а не ч. 3 ст. 187 цього Кодексу.
Вимоги та доводи касаційної скарги засудженого ОСОБА_4 аналогічні змісту касаційної скарги захисника ОСОБА_5 .
Мотиви Суду
Перевіривши касаційні скарги та долучені до них копії оскаржених судових рішень, колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження 
на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Як убачається зі змісту доданого до касаційної скарги вироку, висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК, зроблено з дотриманням правил безпосередності дослідження доказів, на підставі з`ясування обставин, що належать до предмета доказування, які підтверджено дослідженими у судовому засіданні доказами, оціненими відповідно до правил ст. 94 цього Кодексу та з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. 
Так, винуватість засудженого ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого злочину була встановлена на підставі належних, допустимих та достовірних доказів, безпосередньо досліджених судом, зокрема: показань потерпілої ОСОБА_6 ; свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 ; протоколу від 
03 серпня 2020 року про прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення; протоколу від 03 і 04 серпня 2020 року огляду місця події з фототаблицями, доданими 
до нього, – огляду у присутності потерпілої ОСОБА_6 домоволодіння у АДРЕСА_2 ; відомостями, викладеними у протоколі від 05 серпня 2020 року проведення слідчого експерименту, 
із участю потерпілої ОСОБА_6 , і доданими до нього відеозаписами проведеного слідчого експерименту; відомостями, викладеними у протоколі обшуку від 04 серпня 2020 року, за участю свідка ОСОБА_7 у АДРЕСА_1 , і доданими до нього відеозаписами; відомостями, викладеними у протоколі пред`явлення речей для впізнання від 05 серпня 2020 року,і доданими до нього фототаблицями, – пред`явлення потерпілій ОСОБА_6 трьох велосипедів для впізнання; відомостями, викладеними у протоколі пред`явлення речей для впізнання від 05 серпня 2020 року, і доданими до нього фототаблицями, – пред`явлення потерпілій ОСОБА_6 для впізнання трьох консервів; відомостями, викладеними у протоколі пред`явлення речей для впізнання від 05 серпня 2020 року, і доданими до нього фототаблицями, – пред`явлення потерпілій ОСОБА_6 трьох ножів для впізнання; відомостями, викладеними у протоколі пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 06 серпня 2020 року, - пред`явлення свідкові ОСОБА_7 фотознімків чотирьох осіб для впізнання; відомостями, викладеними у протоколі пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 06 серпня 2020 року, - пред`явлення свідку ОСОБА_12 фотознімків чотирьох осіб для впізнання; протоколом огляду предмета від 19 серпня 2020 року і доданою до нього фототаблицею – огляду пилососа «Samsung», належного потерпілій ОСОБА_6 ; висновків судово-психіатричного експерта № 453, 454 від 
10 вересня 2020 року; висновку експерта № КСЕ-19-20/24480 від 20 серпня 2020 року; висновку експерта № 17-1/2168 від 26 серпня 2020 року; висновку експерта 
№ СЕ-19-20/28884-ТР від 15 жовтня 2020 року; висновку експерта № СЕ-19-20/26150-Б від 16 вересня 2020 року; а також речовими доказами: пилососом «Samsung», скляною пляшкою «Muscat», двома упаковками з-під консервів «Hetings Deimaster», металевою ложкою, що вилучені з 22:50 години 03 серпня 2020 року до 00:10 години 04 серпня 2020 року в ході огляду місця події у АДРЕСА_2 ; велосипедом «CROSSRIDE SHARK», належним свідкові ОСОБА_7 , що вилучений 04 серпня 2020 року в ході проведеного обшуку у АДРЕСА_1 ; консервою «HERINGS FITETS», належною потерпілій ОСОБА_6 , що вилучена 04 серпня 2020 року в ході проведення обшуку 
в АДРЕСА_1 ; ножем із дерев`яною рукояткою в чохлі, що вилучений 04 серпня 2020 року у ході проведеного обшуку в АДРЕСА_1 .
Досліджені судом докази в сукупності та взаємозв`язку є достатніми для ухвалення обвинувального вироку. Вирок суду відповідає вимогам статей 370, 374 КПК і є обґрунтованим.
Твердження засудженого про те, що він не вчиняв розбій, суд оцінив критично, оскільки вони не узгоджуються із перевіреними у судовому засіданні належними і допустимими доказами та не відповідають обставинам вчиненого кримінального правопорушення, 
а надані з метою уникнення кримінальної відповідальності та покарання за вчинене кримінальне правопорушення.
Таким чином, під час судового провадження було з`ясовано усі передбачені статтею 
91 КПК обставини, що належать до предмета доказування, у вироку, відповідно до ст. 374 цього Кодексу зазначено формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, із достатньою конкретизацією встановлено і зазначено місце, час, спосіб вчинення злочину, його наслідки, а також наведено докази, на яких ґрунтується висновок про доведеність винуватості ОСОБА_4 . При цьому наявні в кримінальному провадженні докази досліджені районним судом в повному обсязі, їх достатньо для вирішення питання про винуватість особи у вчиненні інкримінованого правопорушення. З урахуванням наведеного, вчинений ОСОБА_4 злочин обґрунтовано отримав юридично-правову кваліфікацію за ч. 3 ст. 187 КК.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок Козелецького районного суду Чернігівської області від 15 квітня 2021 року за апеляційними скаргами засудженого ОСОБА_4 та в його інтересах захисника ОСОБА_5 , керувався приписами статей 404, 405 КПК.
Згідно з положеннями ст. 419 цього Кодексу в ухвалі апеляційного суду, за наслідками перегляду в межах і в порядку, визначених приписами статей 404, 405 КПК, крім іншого, мають бути зазначені узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, а при залишенні апеляційної скарги без задоволення – підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою, наводяться мотиви, що спростовують її доводи.
З долученої копії оскарженої ухвали суду апеляційної інстанції вбачається, що під час перегляду вироку місцевого суду він дотримався вказаних вимог закону, дав належну оцінку доводам, викладеним у апеляційних скаргах засудженого та його захисника, та із зазначенням достатніх мотивів постановленого рішення залишив вирок суду першої інстанції без змін. 
Здійснивши перегляд в межах, визначених ст. 404 КПК, і в порядку, встановленому 
ст. 405 цього Кодексу, свій висновок апеляційний суд зробив на підставі аналізу та належної правової оцінки дотримання місцевим судом правил, встановлених статтями 23, 86, 94 вказаного Кодексу, дійшов переконливого висновку про повноту, всебічність та об`єктивність дослідження обставин кримінального провадження місцевим судом.
Погоджуючись із висновками суду першої інстанції, апеляційний суд зазначив, що висновок про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК, за обставин, установлених місцевим судом, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджується сукупністю зібраних у кримінальному провадженні та досліджених у судовому засіданні доказів, які суд оцінив у сукупності і взаємозв`язку, на підставі чого постановив обґрунтоване рішення.
Апеляційний суд перевірив доводи апеляційних скарг засудженого та його захисника щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, істотного порушення норм кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність , спростував їх, обґрунтувавши своє рішення відповідно до вимог кримінального процесуального закону. 
Суд апеляційної інстанції перевірив та надав оцінку показанням потерпілої та свідків, визнавши їх належними і допустимими доказами. 
Зокрема, надаючи оцінку показанням потерпілої, яка в засіданні суду першої інстанції прямо вказала на засудженого, як на особу, що скоїла на неї розбійний напад, колегія суддів небезпідставно визнала їх належним і допустимим доказом, оскільки ніяких підстав обмовляти засудженого у потерпілої не було. З її показань слідує, що засуджений, тримаючи в руках ніж, увійшов до її будинку, погрожуючи ножем і негайним його застосуванням, вимагав гроші і золоті вироби, приставляв ніж до різних частин її тіла, вимагав позичити гроші в сусідів, а також, демонструючи серйозність своїх намірів, підпалив скатертину на столі.  Правдивість таких показань, за змістом оскарженої ухвали апеляційного суду, підтверджена протоколом огляду місця події.
Крім того, колегія суддів спростувала доводи апеляційних скарг щодо покладення в основу обвинувального вироку показання з чужих слів, а саме свідка ОСОБА_8 , яка є дочкою потерпілої та показання якої підтверджують наявністьоб`єктивної сторони злочину, передбаченого ст. 187 КК, оскільки вони узгоджуються з іншими доказами в кримінальному провадженні, та процесуальний закон не містить заборони на використання такого доказу  у доведення винуватості.
Також суд апеляційної інстанції перевірив твердження засудженого про відсутність у його діях складу інкримінованого йому кримінального правопорушення, та спростував їх з урахуванням наявних у кримінальному провадженні доказів, зокрема показань потерпілої.
Так, колегія суддів перевірила твердження апеляційних скарг сторони захисту про наявність відмінності у показаннях потерпілої щодо розміру ножа у нападника та розміру ножа, належного ОСОБА_4 , який був вилучений у свідка ОСОБА_7 , шляхом оцінки прослуханих показань потерпілої, наданих в районному суді, та спростувала їх, мотивуючи особливостями індивідуального сприйняття, віку потерпілої, обставин за яких було вчинено злочин, хвилювань та страху, про який вказувала потерпіла ОСОБА_6 , 
а також сплину часу між подіями та судовим засіданням, в якому була допитана потерпіла, та беззаперечним фактом того, що потерпіла під час проведення з нею упізнання предметів, упізнала ніж, вилучений за місцем мешкання ОСОБА_4 як знаряддя скоєного стосовно неї злочину.
Твердження захисника про неможливість пред`явлення для впізнання знаряддя злочину через неявку потерпілої колегія суддів визнала недоречним, оскільки за змістом ст. 56 КПК дача показань є правом, а не обов`язком потерпілого, водночас потерпіла була допитана в судовому засіданні, її допит був ретельним та змістовним, а повторний допит не відбувся з причин, не залежних від суду, який клопотання сторони захисту про впізнання потерпілою ножа, як знаряддя злочину, неодноразово протокольно задовольняв, проте стороною обвинувачення даний речовий доказ не був доставлений в судове засідання.
Колегія суддів апеляційного суду вірно встановила, що формально засуджений та його захисник посилалися на те, що ряд доказів є неналежними, однак фактично не виразили незгоду з оцінкою доказів, яка була зроблена районним судом. Крім цього, відповідні клопотання (про визнання доказів неналежними чи недопустимими) під час судового розгляду не подавалися.
Колегія суддів касаційного суду погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій та доходить переконання, що вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно умотивованими й обґрунтованими, за змістом відповідають вимогам статей 370, 374, 419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час постановлення рішень.
Касаційний суд не має підстав піддавати сумніву висновки судів першої та апеляційної інстанцій щодо достатності доказів для визнання  ОСОБА_4 винуватим у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, з огляду на відсутність підстав для твердження про їх недопустимість та з урахуванням меж касаційного розгляду, встановлених ст. 433 КПК. Натомість такі доводи сторони захисту були належно перевірені апеляційним судом, який з урахуванням особливостей, та у межах, встановлених ст. 404 КПК, в порядку, визначеному ст. 405 КПК, перевірив повноту судового розгляду і правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанціїй оцінки доказів. 
Доводи сторони захисту про неправильну кваліфікацію дій  ОСОБА_4  за ч. 3 ст. 187 КК колегія суддів вважає безпідставними.
Розбій (ст. 187 КК) належить до найбільш небезпечних корисливо-насильницьких злочинів. Він посягає на два об`єкти: право власності й особу (її здоров`я і життя).
З об`єктивної сторони розбій вчиняється у формі нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, або з погрозою застосування такого насильства.
Погроза застосування насильства при розбої полягає в залякуванні негайним   застосуванням фізичного насильства, небезпечного  для  життя  і  здоров`я  потерпілого (погроза вбити, заподіяти тяжке або середньої тяжкості тілесне  ушкодження,  легке тілесне ушкодження з розладом здоров`я чи незначною втратою працездатності, або вчинити певні дії,  що у конкретній  ситуації можуть спричинити такі наслідки).
Погроза має місце тоді, коли винна особа, висловлюючись в будь-якій формі (словами, жестами, демонстрацією зброї тощо), бажає, щоб у потерпілого склалося враження, що, якщо він протидіятиме нападаючому або не виконає його вимог, ця погроза буде реалізована, а у потерпілого дійсно таке враження склалося. Це стосується і випадків, коли винна особа погрожує застосуванням предметів (зіпсованої зброї або макета тощо), які завідомо для неї не можуть бути використані для реалізації погрози, якщо потерпілий сприймає ці предмети як такі, що являють собою небезпеку для життя чи здоров`я.
Головним критерієм реальності погрози при розбої є суб`єктивне сприйняття її потерпілим.
Зі змісту оскаржених судових рішень касаційним судом установлено, що свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого саме 
ч. 3 ст. 187 КК, та правильність кваліфікації його дій за даною нормою кримінального закону судом зроблено на підставі доказів, досліджених та оцінених у сукупності з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, про що у судових рішеннях наведено докладні мотиви.
Так, об`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК, підтверджена показаннями свідка ОСОБА_8 , яка є дочкою потерпілої, та свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , яким про обставини події повідомила потерпіла, та які у сукупності з наданими потерпілою показаннями безпосередньо в судовому засіданні щодо перебігу подій і щодо форми нападу з метою заволодіння чужим майном, свідчать про доведеність вини засудженого у інкримінованому кримінальному правопорушенні. 
Зокрема, згідно змісту оскаржених судових рішень, розмахуючи ножем, засуджений сказав, що буде палити хату, при цьому підпалив скатертину, яку в подальшому потерпіла загасила. Підносячи ж ножа до шиї потерпілої вимагав гроші, а далі підніс ножа до ноги, продовжуючи вимагати тисячу гривень. Указані факти підтверджені показаннями потерпілої та протоколом огляду місця події, під час якого вилучені сліди пальців рук, 
а також зафіксовано сліди підпалу скатертини в будинку потерпілої.
Зазначені відомості також спростовують твердження касаційних скарг засудженого та захисника про наявність ознак складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК, оскільки матеріалами кримінального провадження встановлений факт погрози застосування насильства щодо потерпілої ОСОБА_6 , небезпечного для її життя та здоров`я, який виключає наявність добровільної передачі потерпілою майна чи права на нього.
Доводи касаційної скарги про неналежність як доказу вилученого у домоволодінні ОСОБА_7 ножа колегія суддів касаційного суду не може перевіряти з огляду на межі, визначені ст. 433 КПК.
Водночас колегія суддів зазначає, що аналогічні доводи були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який їх спростував з огляду на таке.
Під час обшуку 04 серпня 2020 року, із участю свідка ОСОБА_7 , у АДРЕСА_1 було вилучено ніж і банку консервів, що підтверджується відповідним протоколом та доданими до нього відеозаписами.
Згідно з протоколом від 05 серпня 2020 року пред`явлення речей для впізнання, і доданими до нього фототаблицями, – пред`явлення потерпілій ОСОБА_6 трьох ножів для впізнання, вона впізнала ніж, який був вилучений у засудженого і яким він їй погрожував.
Як убачається зі змісту ухвали апеляційного суду потерпіла була допитана в судовому засіданні, її допит був ретельним та змістовним. Клопотання сторони захисту про впізнання потерпілою ножа, як знаряддя злочину, неодноразово було протокольно задоволено судом, проте стороною обвинувачення даний речовий доказ не був доставлений в судове засідання. Стаття 56 КПК визначає, серед іншого, права потерпілого, зокрема брати участь у судовому провадженні та у безпосередній перевірці доказів, проте це право а не обов`язок, а тому твердження засудженого та його захисника про те, що ніж не може бути належним доказом, як знаряддя злочину, оскільки не був впізнаний потерпілою ОСОБА_6 , через її повторну неявку, суперечить доказам, дослідженим та перевіреним судами попередніх інстанцій.
Таким чином, суд апеляційної інстанції надав належну правову оцінку обставинам в цій частині.
З огляду на приписи ст. 433 КПК, інші доводи касаційної скарги, що за своїм змістом зводяться до незгоди з оцінкою доказів на предмет їх достовірності, де захисник та засуджений наводять їм власну оцінку, не погоджуються з встановленими судом фактичними обставинами кримінального провадження, не можуть бути предметом оцінки суду касаційної інстанції. Водночас в касаційних скаргах захисника та засудженого відсутні касаційні приводи ставити під сумнів встановлені судами фактичні обставини кримінального правопорушення та повноту судового розгляду в цьому провадженні, оскільки сторона захисту не стверджує про порушення процесуального порядку збирання доказів на досудовому розслідуванні. 
Враховуючи наведене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржених судових рішень з мотивів, зазначених у касаційних скаргах засудженого ОСОБА_4 
та в його інтересах захисника ОСОБА_5 , та вважає, що у відкритті провадження за їх касаційними скаргами необхідно відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, суд 
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційними скаргами засудженого ОСОБА_4 та в його інтересах захисника ОСОБА_5 на вирок Козелецького районного суду Чернігівської області від 15 квітня 2021 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 28 вересня 2021 року.
Ухвала оскарженню не підлягає. 
Судді:
 
ОСОБА_1                                         ОСОБА_2                                  ОСОБА_3