Постанова
Іменем України
 
26 січня 2022 року
м. Київ
 
справа № 368/622/20
провадження № 61-17166св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В.,                     Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , 
треті особи: приватний нотаріус Руденко Андрій Володимирович, приватний нотаріус Кулініченко Микола Григорович,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: приватний нотаріус Руденко Андрій Володимирович, приватний нотаріус Кулініченко Микола Григорович, про визнання недійсним договору міни житлового будинку та земельної ділянки, визнання недійсним договору дарування квартири та визнання права власності
 
за касаційними скаргами ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 05 квітня              2021 року у складі судді  Закаблука О. В. та постанову Київського апеляційного суду від 05 жовтня 2021 року у складі колегії суддів: Борисової О. В.,                      Ратнікової В. М., Левенця Б. Б., 
 
 ВСТАНОВИВ:
1. Описова частина
Короткий зміст позову
 
У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила: визнати недійсним договір міни від 02 липня 2019 pоку укладений між                    ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Кагарлицького районного нотаріального округу Руденком A. B. за № 1313, згідно з яким здійснено обмін житлового будинку та земельної ділянки на АДРЕСА_1 та квартири АДРЕСА_2 ;
визнати недійсними договір дарування від 18 липня 2019 pоку, укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Кагарлицького районного нотаріального округу Кулініченком М. Г. за № 1096, за умовами якого   ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2 ;
визнати за ОСОБА_1 право власності на вказаний житловий будинок та земельну ділянку.
 
На обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 зазначала, що їй на праві власності належав спірний житловий будинок з надвірними будівлями та земельна ділянка площею 0,0778 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 3222210100:01:448:0022.
 
Через похилий вік, поганий стан здоров`я та наявність ряду хронічних захворювань вона не могла та не може обходитись без сторонньої допомоги. Навесні 2019 року її дочка ОСОБА_6 разом з онукою ОСОБА_2 запропонували їй допомогу, догляд і утриманням з умовою здійснення обміну спірного будинку на квартиру. Позивач погодилась на таку умову, адже тільки                 в цьому разі вона могла розраховувати на допомогу дочки та онуки. 02 липня 2019 року позивач підписала договір міни, який особисто не читала. 
 
Через деякий час до позивача звернулася ОСОБА_6 з пропозицією підписати документи, згідно з якими переоформити квартиру на ОСОБА_2 18 липня 2019 року позивач, не читавши, підписала договір дарування. 
 
Позивач зауважувала, що в дійсності причиною переоформлення квартири було не її бажання подарувати квартиру відповідачу, а бажання отримувати від неї допомогу взамін на квартиру, договір дарування вона не мала наміру укладати та підписувати. На цей час її дочка та онука до неї майже не приходять та не здійснюють догляд за нею.
 
Оскільки договір дарування було укладено внаслідок помилки, тому його слід визнати недійсними, адже під час укладення оспорюваного договору волевиявлення позивача не відповідало її внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування. Вона діяла під впливом помилки, оскільки вважала, що укладає договір довічного утримання, за умовами якого відповідач ОСОБА_2 буде здійснювати догляд за нею, тобто помилялася щодо правової природи правочину.
 
Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просила позов задовольнити.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Кагарлицький районний суд Київської області рішенням від 05 квітня 2021 року позов задовольнив частково. Визнав недійсним договір дарування квартири                  АДРЕСА_2 , який було укладено в м. Кагарлик Київської області, 18 липня 2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Кагарлицького районного нотаріального округу за № 1096, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Визнав за ОСОБА_1 право власності на вказану квартиру. В решті позову відмовив.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оспорюваний договір дарування позивач уклала внаслідок помилки, адже суд установив, що, укладаючи цей правочин, вона не мала наміру дарувати будь-кому свою квартиру, яка є її єдиним житлом і в якій вона постійно проживає, в тому числі і на цей час; вона лише хотіла, щоб її онука ОСОБА_2 здійснювала за нею належний догляд, якого вона потребувала. При укладенні та посвідченні оспорюваного договору міни були дотримані вимоги чинного законодавства України, вказаний договір відповідав дійсній волі сторін та був направлений на обмін житлового будинку і земельної ділянки на квартиру.
 
Короткий зміст рішення апеляційного суду 
 
Київський апеляційний суд постановою від 05 жовтня 2021 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишив без задоволення, а рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 05 квітня 2021 року - без змін.
 
Постанова апеляційного суду мотивована законністю і обґрунтованістю рішення суду першої інстанції.  
 
Короткий зміст вимог касаційних скарг та їх узагальнені аргументи 
 
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду 21 жовтня 2021 року,                        ОСОБА_1  просить скасувати рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 05 квітня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду                      від 05 жовтня 2021 року в частині відмови в задоволенні її позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.
Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права                            у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду                               від 19 червня 2019 року у справі № 333/1156/16.
На обґрунтування касаційної скарги заявник зазначає, що рішення судів                        в оскаржуваній частині прийняті з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. 
Укладання договору міни було направлено лише на усунення тяжких обставин, а саме здійснення догляду, якого позивач потребувала, адже за інших умов позивач не уклала б цей договір. Договір міни укладався добровільно, без насильства, обману чи помилки. Укладаючи цей договір, позивач усвідомлювала свої дії, але вимушена була укласти його задля забезпечення її доглядом                         і сторонньою допомогою. Саме переконаність позивача у тому, що укладення договору міни є єдиним способом забезпечити собі догляд, з огляду на  наявність хронічних захворювань, є тим фактором, що обумовлює наявність тяжкої обставини.
Суди неправильно застосували норми права щодо вчинення правочину під впливом тяжкої обставини, неправильно розтлумачили, які обставини вважаються тяжкими, та дійшли помилкового висновку, що наведені позивачем обставини не є такими, які можна вважати тяжкими у розумінні статті 233 ЦК України.
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду 10 листопада 2021 року,                       ОСОБА_2  просить скасувати рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 05 квітня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 жовтня 2021 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування квартири та визнання права власності за позивачем на цю квартиру та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. 
Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права                          у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду                            від 09 жовтня 2019 року у справі № 661/1925/16.
На обґрунтування касаційної скарги ОСОБА_2 зазначає, що судові рішення в частині задоволення вимог позивача ухвалені з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Суди не взяли до уваги те, що доказів, які свідчили б про те, що позивач уклала договір дарування під впливом помилки, встановлено не було, а, навпаки, було з`ясовано факт, що вона знала і хотіла саме подарувати квартиру онуці.
Приватний нотаріус Кулініченко М. М. у судовому засіданні повідомив, що роз`яснив позивачу про наслідки укладення договору дарування і про наслідки укладення договору довічного утримання, після чого позивач наполягала на укладенні саме договору дарування, а не будь-якого іншого.
Окрім цього, допитана судом як свідок ОСОБА_6 , яка є рідною дочкою позивача, повідомила суду, що позивач тривалий час готувалася до цієї події і мала на меті саме подарувати квартиру онуці, домовленості про те, що ОСОБА_2 буде доглядати позивача, не було, адже вона сама після смерті батька піклувалася про матір і допомагала їй у всьому. Позивач змінила свою думку щодо дарування під впливом двох інших дочок, які ніколи не допомагали матері і не відвідували її, але вони претендують на майно позивача, тому налаштували її проти відповідачів і довели спір до суду. Ця обставина була підтверджена і самим позивачем як у суді першої інстанції, так і під час судового засідання в апеляції.  
Суди не взяли до уваги те, що спірна квартира також є єдиним житлом для ОСОБА_2 , яка на сьогодні проживає з двома малолітніми дітьми у квартирі, що належить її чоловіку, і наміру продавати або відчужувати спірну квартиру вона не має, і після визнання договору дарування недійсним вона залишилась без єдиного житла.
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 09 листопада 2021 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 05 квітня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 жовтня 2021 року, та витребувано її матеріали із суду першої інстанції. 
 
08 грудня 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 21 грудня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 05 квітня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 жовтня  2021 року.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ОСОБА_1 на праві власності належали житловий будинок АДРЕСА_1 .
ОСОБА_1 має трьох дочок: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які проживають у м. Кагарлику, одна з яких поруч з будинком позивача. 
Після смерті чоловіка позивачки, який помер понад дванадцять років тому, за її будинком і подвір`ям здійснювала догляд ОСОБА_6 , інші ж дві дочки              ОСОБА_1 не допомагали.
02 липня 2019 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 укладено договір міни квартири на житловий будинок і земельну ділянку, який посвідчений приватним нотаріусом Кагарлицького районного нотаріального округу Київської області Руденком А. В., зареєстровано в реєстрі за № 1313. 
 
За умовами цього правочину позивач обміняла житловий будинок АДРЕСА_1 на квартиру АДРЕСА_2 . Міну проведено без грошової доплати.
У пункті 1.5 вказаного договору сторони стверджували, що вони не обмежені                у праві укладати правочин, не визнані в установленому порядку недієздатними повністю або частково, не страждають на захворювання, що перешкоджають усвідомленню ними суті цього договору міни.
Пунктом 4.2 цього договору сторони підтвердили, що цей правочин не є фіктивним чи удаваним, тобто не є таким, що передбачено статтями 234, 235 ЦК України.
Підготовлений нотаріусом проєкт договору міни ОСОБА_1 особисто прочитала без будь-якої сторонньої допомоги в присутності нотаріуса та інших сторін договору, після чого, схваливши його зміст, разом з іншими учасниками договору особисто його підписала.
 
18 липня 2019 року ОСОБА_1 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Кагарлицького нотаріального округу Кулініченком М. Г., зареєстрованого в реєстрі за № 1096, подарувала спірну квартиру                       ОСОБА_2 , яка є онукою позивача. 
 
Після укладення договору дарування ОСОБА_2 у квартирі не проживає,              у ній зареєстрована та продовжує проживати позивач. ОСОБА_2 з лютого              2020 року перестала відвідувати бабусю та перестала надавати їй будь-яку посильну допомогу. 
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права                  у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судом норм                   права  в  межах   касаційних  скарг,  дійшов  висновку,  що  касаційні  скарги  не підлягають задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
 
Згідно з частиною другою статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.
 
Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.
 
За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
 
Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
 
Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
 
Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати                         у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
 
Вказаний правовий висновок узгоджуються з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі            № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18).

Щодо визнання недійсним договору дарування
 
Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
 
Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України, в редакції станом на час укладення оспорюваного правочину, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. 
 
Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення (роз`яснення Пленуму Верховного Суду України в абзаці 2 пункті 19 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»                                       від 06 листопада 2009 року № 9).
 
Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Істотність помилки встановлює суд. Ураховуючи викладене, під час розгляду справ про оспорення правочинів із вказаних підстав судам слід ретельно та достеменно встановлювати не тільки обставини, на які посилається позивач як на обґрунтування свого позову (чи є він особою похилого віку, чи є відчужуване майно його єдиним житлом, чи отримував він кошти за нього, чи була обіцянка відповідача піклуватися про нього), а й обставини щодо посвідчення нотаріусом правочину. Зокрема, суди мають встановлювати, чи було прочитано текст правочину вголос нотаріусом зважаючи на похилий вік чи наявність певних хвороб у позивача, чи здійснювалось нотаріусом роз`яснення сторонам правочину його правових наслідків. Встановлення зазначених обставин може мати важливе значення для визначення того, чи усвідомлював (і в якій мірі) позивач на момент укладення правочину його правову природу та юридичні наслідки.
 
У постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі                                № 6-372цс16, а також у постановах Верховного Суду від 28 березня 2018 року                у справі № 645/10160/15-ц, від 03 травня 2018 року у справах № 465/826/13-ц та                                     № 334/7904/15-ц, від 18 листопада 2020 року у справі № 202/2578/19 зроблено такий висновок: особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.
 
Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим                  у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.
 
Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.
 
Суди встановили, що під час укладення оспорюваного договору дарування волевиявлення позивача не відповідало її внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, адже позивач є особою похилого віку (станом на момент укладення  оспорюваної угоди - 79 років), має низку хвороб та потребує догляду і сторонньої допомоги; спірна квартира є єдиним житлом позивача; з часу укладення оспорюваного правочину позивач продовжує сама проживати                       у спірній квартирі, отже, після укладення договору спірне житло не вибуло із фактичного володіння та користування позивача, що притаманно для реалізації умов договору довічного утримання (статті 744, 750 ЦК України).
 
Ураховуючи наведене, суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що позивач діяла під впливом помилки, оскільки вважала, що укладає договір, за умовами якого відповідач буде здійснювати догляд за нею, тобто вона помилялася щодо правової природи правочину, і наявні правові підстави для задоволення вимоги про визнання недійсним договору дарування.
 
Аргументи касаційної скарги ОСОБА_2 висновків судів в указаній частині не  спростовують, зводяться до незгоди з ними та необхідності здійснення переоцінки фактичних обставин справи, що не входить до повноважень Верховного Суду.
 
Висновки судів у вказаній частині не суперечать висновкам, викладеним Верховним Судом у постанові від 09 жовтня 2019 року у справі № 661/1925/16.
 
Щодо позовних вимог про визнання недійсним договору міни
 
Згідно зі статтею 715 ЦК України за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов`язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін. Договором може бути встановлена доплата за товар більшої вартості, що обмінюється на товар меншої вартості. Право власності на обмінювані товари переходить до сторін одночасно після виконання зобов`язань щодо передання майна обома сторонами, якщо інше не встановлено договором або законом. Договором може бути встановлений обмін майна на роботи (послуги). Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору міни.
 
Відповідно до частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.
 
Правочин, який оспорюється на підставі статті 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах,                     а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.
 
Підставами визнання правочину недійсним відповідно до статті 233 ЦК України та предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах.
 
Тобто для визнання правочину недійсним, на підставі частини першої статті 233 ЦК України, необхідна сукупність вказаних умов. Такий висновок підтверджується вживанням законодавцем в частині першій статті 233 ЦК України сполучника «і», за допомогою якого відбувається поєднання вказаних умов. Встановлена статтею 233 ЦК України підстава недійсності правочину                    є сукупністю цих двох елементів - відсутність хоча б одного з них є ознакою знаходження відповідних правовідносин за межами сфери регулювання частини першої статті 233 ЦК України.
 
Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину. Тяжкими обставинами можуть бути, зокрема, тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства особи, учасника правочину та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.
 
Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на вкрай невигідних для себе умовах.
 
Виходячи із системного аналізу наведених норм, визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин.
 
Вказаний висновок суду узгоджуються з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі                             № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18), висновками викладеними Верховним Судом у постановах від 29 березня 2021 року у справі                                     № 369/13272/18-ц, від 12 березня 2021 року у справі № 295/17488/15-ц,                          від 16 жовтня 2019 року у справі № 333/1238/16-ц, від 15 листопада 2021 року                   у справі № 149/1962/20, що свідчить про сталість судової практики щодо вирішення питання застосування правового механізму, передбаченого статтею 233 ЦК України.
 
Вирішуючи спір, суди на підставі зібраних у справі доказів встановили фактичні обставини справи та дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання договору міни недійсним на підставі статі 233 ЦК України, оскільки позивач не надала належних і допустимих доказів на підтвердження того, що оспорюваний договір укладений під впливом тяжкої для неї обставини, у цій справі - під час хвороби, і на вкрай не вигідних для неї умовах. Позивач, який оспорює правочин, мав довести, що за відсутності тяжкої обставини (хвороби) правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.
 
Аргументи касаційної скарги ОСОБА_1 таких висновків судів не спростовують, зводяться до незгоди з ними, трактуванню норм матеріального права на свою користь та необхідності здійснення переоцінки фактичних обставин справи, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції (стаття 400 ЦПК України).
 
Висновки судів у вказаній частині не суперечать висновкам, викладеним Верховним Судом у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 333/1156/16.
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявників та їх відображення             в рішеннях судів, питання обґрунтованості висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційних скаргах, висновків судів не спростовують. 
 
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду - без змін. 
 
Оскільки ухвалою Верховного Суду від 21 грудня 2021 року дію рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 05 квітня 2021 року  було зупинено до закінчення його перегляду в касаційному порядку, дія вказаного судового рішення підлягає поновленню.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд  у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційні скарги ОСОБА_1 і ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 05 квітня              2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 жовтня 2021 року залишити без змін.
 
Поновити дію рішення Кагарлицького районного суду Київської області                        від 05 квітня 2021 року.
 
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її прийняття,                       є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді                                                                         А. Ю. Зайцев
 
                                                                                    Є. В. Коротенко
 
                                                                                    М. Ю. Тітов