ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

02 лютого 2022 року 	м. Дніпро	справа № 280/2836/21	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого судді  Панченко О.М. (доповідач),
суддів:                        Іванова С.М., Чередниченка В.Є.,     
за участю секретаря судового засідання Трошиної А.С., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційними скаргами Офісу Генерального прокурора, Запорізької обласної прокуратури
на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 14 липня 2021 року (суддя Батрак І.В., м. Запоріжжя) у справі № 280/2836/21
за позовом ОСОБА_1 
до Десятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих), Офісу Генерального прокурора, Запорізької обласної прокуратури
про визнання протиправними та скасування рішення, скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу,-

встановив:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду із позовом до Десятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) (далі відповідач-1), Офісу Генерального прокурора (далі відповідач-2), Запорізької обласної прокуратури (далі відповідач-3) у якому просив:
-  визнати протиправним та скасувати рішення відповідача-1 № 1 від 15.01.2021 про неуспішне проходження позивачем атестації;
-  визнати протиправним та скасувати накази керівника Запорізької обласної прокуратури №415к від 18.03.2021 та № 436к від 22.03.2021 про звільнення позивача з посади першого заступника керівника Запорізької місцевої прокуратури №3 Запорізької області та органів Запорізької обласної прокуратури, на підставі п. 9 ч. 1  ст. 51 Закону України «Про прокуратуру»  з 22.03.2021;
-  поновити позивача на посаді першого заступника керівника Запорізької місцевої прокуратури №3 Запорізької області та органах Запорізької обласної прокуратури з 23.03.2021;
-  визнати першого заступника керівника Запорізької місцевої прокуратури №3 Запорізької області ОСОБА_1 таким, що успішно пройшов атестацію;
-  зобов`язати відповідача-3 прийняти рішення щодо переведення позивача на посаду прокурора відповідно до п. 18 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України від 19.09.2019 №113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури»;
-  стягнути з відповідача-3 на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23.03.2021 по день поновлення на роботі, відповідно до  Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 14 липня 2021 року адміністративний позов задоволено повністю.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що суд встановив наявність підстав для визнання протиправним та скасування рішення Десятої кадрової комісії №1 від 15.01.2021 про неуспішне проходження прокурором атестації, право позивача може бути ефективно поновлене, шляхом визнання його таким, що успішно пройшов атестацію. Крім того, суд першої інстанції вказав про наявність підстав для визнання протиправними та скасування наказів керівника Запорізької обласної прокуратури    №415к від 18.03.2021 та № 436к від 22.03.2021, а також зобов`язання Запорізької обласної прокуратури прийняти рішення щодо переведення позивача на посаду прокурора відповідно до пункту 18 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-ІХ. 

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Офіс Генерального прокурора та Запорізька обласна прокуратура оскаржили його в апеляційному порядку, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 
Вимоги апеляційної скарги відповідача-2 мотивовано, зокрема тим, що саме до повноважень кадрових комісій входить дослідження, обговорення результатів атестації прокурора та прийняття рішень про успішне чи неуспішне її проходження, а отже це дискреційні повноваження кадрових комісій, у зв`язку з чим, суд не наділений повноваженнями здійснювати переоцінку щодо дотримання прокурором прави професійної етики та доброчесності, а також рівня професійної компетентності прокурора. 
Також, відповідач-2 зазначає, що кадрова комісія не зобов`язана нормами закону юридично довести чи встановити у деталях невідповідність прокурора конкретному критерію, а уповноважена лише вказати на чіткий перелік обставин, які стали підставою для прийняття кадровою комісією колегіального рішення, що підтверджує наявність у членів комісії обґрунтованих сумнівів щодо відповідності прокурора одному чи кільком із вказаних критеріїв.
Крім того, відповідач-2 звертає увагу, що підставу звільнення в наказах сформульовано у відповідності до п.19 розд.ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-ІХ, а юридичним фактом, що зумовлює звільнення на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру», в даному випадку є не завершення процесу ліквідації або реорганізації прокуратури чи завершення процедури скорочення чисельності прокурорів органу прокуратури, а виключно настання події рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором.
Водночас, на думку відповідача відповідача-2, неможливо судовим рішенням поновити особу в органах Запорізької обласної прокуратури за відсутності рішення кадрової комісії про успішне проходження атестації, яке є обов`язковим для обіймання позивачем посади прокурора в новоутвореному органі прокуратури. Крім того, суд не наділений повноваженнями втручатися у дискреційні повноваження комісії та підміняти її собою, а тому висновок суду про визнання позивача таким, що успішно пройшов атестацію, не відповідає вимогам Закону №113-ІХ. Також, відповідач-2 звертає увагу, що оскільки звільнення позивача відбулося з дотриманням вимог законодавства, підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відсутні.
Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.
Доводи та вимоги апеляційної скарги відповідача-3 аналогічні викладеним в апеляційній скарзі відповідача-2. 
Позивач надіслав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу відповідача-2, у якій вказує, рішення десятої кадрової комісії від 15.01.2021 №1 є необґрунтованим та не доведеним, базується виключно на припущеннях членів комісії, а тому це рішення не відповідає положенням КАС України та не може свідчити про неуспішне проходження позивачем атестації. 
Крім того, оскільки рішення десятої кадрової комісії від 15.01.2021 №1 зумовило прийняття наказу про звільнення позивача, то цей наказ є протиправним та підлягає скасуванню. Також, позивач зазначає, що у разі відмови в задоволені позовної вимоги щодо зобов`язання відповідача-3 прийняти рішення про переведення позивача на посаду прокурора відповідно до п.18 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України від 19 вересня 2019 року за №113-ІХ, статус позивача залишиться не визначеним, а його права та інтереси не будуть захищені у повному обсязі.

Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Відповідач-1 правом на подання відзиву на апеляційні скарги відповідача-2 та відповідача-3 не скористався, відзиви на апеляційні скарги до суду не подав.
В судовому засіданні представник відповідача-3 вимоги апеляційної скарги підтримав у повному обсязі.
Позивач та його представник проти вимог апеляційних скарг заперечили, підтримавши висновки суду першої інстанції. 
Відповідач-1 та Відповідач-2, які були належним чином сповіщені про місце, дату та час розгляду справи,  в судове засідання свого представника не направили, про причини неявки суд не сповістили.
Колегією суддів розглянуто справу у відсутності осіб, що не з`явилися, у відповідності до ч. 2 ст. 313 КАС України.
Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд зазначає наступне.
Судом першої інстанції встановлено та сторонами не заперечується, що позивач з вересня 2003 року працював в органах прокуратури України на різних посадах, зокрема, з 15.12.2015 на посаді першого заступника керівника Запорізької місцевої прокуратури №3 Запорізької області, про що свідчить копія трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 від 23.09.2003 (наказ від 14.12.2015 №464к).
На підставі пункту 10 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформування органів прокуратури» позивач подав заяву від 09.10.2019, в якій просив перевести його на посаду прокурора в обласній прокуратурі і для цього допустити до проходження атестації, вказана обставина сторонами не заперечується.

Матеріалами справи також підтверджено, що 29 жовтня 2020 року за результатами проходження тестування на знання та вміння у застосуванні закону і відповідність здійснювати повноваження прокурора позивач набрав 82 бали, що підтверджується відомістю про результати цього тестування А-1 та рішенням Другої кадрової комісії №2 від 29.10.2020.
Відповідно до відомості про результати тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки позивачем отримано середній арифметичний бал - 101, що підтверджується, зокрема рішенням Першої кадрової комісії №1 від 06.11.2020.
Тобто, сторони визнають факт успішного складання позивачем перших двох етапів атестації - іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора та іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки, у зв`язку з чим його було допущено до наступного етапу атестації - проведення співбесіди.
15 січня 2021 року Десятою кадровою комісією, з метою виявлення відповідності вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності і виконання практичного завдання для оцінки рівня володіння практичними уміннями та навичками, з позивачем була проведена співбесіда, за результатами якої прийнято рішення №1 «Про неуспішне проходження прокурором атестації».
Як вбачається з рішення Десятої кадрової комісії від 15.01.2021 №1 позивач під час співбесіди не зміг надати обґрунтованих і вичерпних відповідей на запитання членів комісії щодо значної кількості скарг з приводу його професійної діяльності та етичної поведінки, які надійшли до кадрової комісії. Відповідаючи на питання по суті скарг, про неналежне здійснення досудового розслідування в окремих кримінальних провадженнях, позивач відповідав, що він особисто не здійснював процесуальне керівництво у цих кримінальних провадженнях та не може пояснити зазначені у скаргах недоліки. На думку членів комісії, така позиція не узгоджується з вимогами наказу Генерального прокурора №365 від 07.08.2020 «Про загальні засади організації роботи в органах прокуратури України» відповідно до якого відповідальність за стан організації роботи в органах прокуратури покладається безпосередньо на їх керівників. Крім того, зазначено про порушення позивачем статті 16 Кодексу професійної етики та поведінки прокурорів яке, за твердженням членів кадрової комісії, виразилось в користуванні час від часу позивачем та його дружиною автомобілями, які належать іншим особам, при цьому не декларуючи таке право користування в щорічних деклараціях, зокрема щодо автомобілів марки Lexus GS-300, Volkswagen Polo, якими позивач користувався відповідно у 2014 році та 2015-2016 роках, та стосовно автомобіля марки Mitsubishi ASX, яким користувалась дружина позивача. Також, позивач не надав повних та вичерпних відповідей на усі три питання практичного завдання, що за твердженням комісії, свідчить про невисокий рівень знань, практичних навичок та розуміння основних засад КПК України, що є абсолютно неприпустимим для прокурора, який займає адміністративну посаду та займається організацією нагляду за проведення досудового розслідування та підтримання публічного обвинувачення в суді.

Судом під час розгляду справи по суті 08 липня 2021 року був досліджений відеодоказ (співбесіда позивача) та проведений змістовний аналіз оскаржуваного рішення, який свідчить про те, що підставами для прийняття рішення про не проходження позивачем атестації стали висновки комісії про невідповідність позивача вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності.
Відповідно до наказу Запорізької обласної прокуратури №415к від 18.03.2021 позивача звільнено з посади першого заступника керівника Запорізької місцевої прокуратури №3 Запорізької області та органів Запорізької обласної прокуратури, на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» з 19 березня 2021 року.
Наказом Запорізької обласної прокуратури №436к від 22.03.2021 позивача вказано вважати таким, що звільнено з посади першого заступника керівника Запорізької місцевої прокуратури №3 Запорізької області та органів Запорізької обласної прокуратури, на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» з 22 березня 2021 року.
Позивач, не погодившись із рішенням №1 від 15.01.2021 про неуспішне проходження прокурором атестації, наказами Запорізької обласної прокуратури від 18.03.2021 №415к та від 22.03.2021 №436к, звернувся до суду за захистом своїх прав.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що судом не було встановлено наявності у позивача низького рівня професійної компетенції, неналежного володіння практичними уміннями та навичками прокурора, недостатнього рівня знань основних положень  Конституції України  та  Закону України «Про прокуратуру», законодавства та правозастосовної практики у сфері кримінального права і процесу, а також відсутності професійної мотивації, що свідчить про безпідставність висновків спірного рішення кадрової комісії в цій частині. 

Крім того, оскільки предметом атестації є оцінка професійної компетентності, професійної етики та доброчесності прокурора (пункт 5 розділу I Порядку № 221), а рішення про неуспішне проходження прокурором атестації приймається кадровою комісією саме з підстав невідповідності, на думку комісії, прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності, суд першої інстанції вважає безпідставними доводи відповідачів про те, що суд немає повноважень оцінювати рішення кадрових комісій про неуспішне проходження атестації по суті.
Також, з матеріалів справи судом встановлено, що право позивача порушене внаслідок прийняття рішення Десятої кадровою комісією з атестації прокурорів Офісу Генерального прокурора від 15.01.2021 №1 про неуспішне проходження позивачем атестації, а тому суд дійшов висновку, що право позивача може бути ефективно поновлене шляхом визнання першого заступника керівника Запорізької місцевої прокуратури №3 Запорізької області ОСОБА_1 таким, що успішно пройшов атестацію.
Крім того, суд першої інстанції зазначив, що посилання відповідача-3 в оскаржуваних наказах про звільнення на пункт 9 частини 1  статті 51 Закону №1697-VII  без зазначення конкретної підстави для звільнення, породжує для позивача негативні наслідки у вигляді стану юридичної невизначеності щодо підстав такого звільнення, у зв`язку з чим, наявні правові підстави для визнання протиправними та скасування наказів керівника Запорізької обласної прокуратури    №415к від 18.03.2021 та № 436к від 22.03.2021, та зобов`язання Запорізької обласної прокуратури прийняти рішення щодо переведення позивача на посаду прокурора відповідно до пункту 18 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-ІХ. 

Також, суд зауважив, що оскільки позивач перебував на державній службі та був протиправно звільнений з Запорізької обласної прокуратури, то саме з вказаного органу підлягає стягненню на його користь розрахована судом сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Суд апеляційної інстанції частково погоджується із висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до вимог ч.2  ст.19 Конституції України  органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Законом України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру»  (далі - Закон № 1697-VII) забезпечуються гарантії незалежності прокурора, зокрема щодо особливого порядку його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності тощо.
  Статтею 4 Закону № 1697-VII  встановлено, що організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються  Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Законом України від 19 вересня 2019 року № 113-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури»  (діє з 25 вересня 2019 року, далі - Закон № 113-IX) до  Закону № 1697-VII  були внесені зміни.
Зокрема, в тексті  Закону №1697-VII  слова «Генеральна прокуратура України», «регіональні прокуратури», «місцеві прокуратури» замінено відповідно на «Офіс Генерального прокурора», «обласні прокуратури», «окружні прокуратури».
Згідно з пунктами 6, 7 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113-ІХ, з дня набрання чинності цим  Законом  усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини першої  статті 51 Закону України «Про прокуратуру». Прокурори, які на день набрання чинності цим  Законом  займають посади прокурорів у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом.
Пунктом 10 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113-ІХ, встановлено, що прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур (у тому числі ті, які були відряджені до Національної академії прокуратури України для участі в її роботі на постійній основі) мають право в строк, визначений Порядком проходження прокурорами атестації, подати Генеральному прокурору заяву про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах. У заяві також повинно бути зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних, на застосування процедур та умов проведення атестації. Форма та порядок подачі заяви визначаються Порядком проходження прокурорами атестації.
Згідно із пунктом 11 Розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX, атестація прокурорів проводиться кадровими комісіями офісу Генерального прокурора, кадровими комісіями обласних прокуратур.
Пунктом 14 Розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX, графік проходження прокурорами атестації встановлює відповідна кадрова комісія. Атестація проводиться прозоро та публічно, у присутності прокурора, який проходить атестацію. Перебіг усіх етапів атестації фіксується за допомогою технічних засобів відео- та звукозапису.
На виконання вимог  Закону №113-IX, наказом Генерального прокурора №221 від 03 жовтня 2019 року затверджено Порядок проходження прокурорами атестації (далі - Порядок №221).
За визначенням, що міститься в пункті 1 розділу 1 Порядку №221 атестація прокурорів - це встановлена Розділом II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX та цим Порядком процедура надання оцінки професійній компетентності, професійній етиці та доброчесності прокурорів Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур і військових прокуратур.
Відповідно до пунктів 2, 4 Порядку № 221 атестація прокурорів Генеральної прокуратури України (включаючи прокурорів Головної військової прокуратури, прокурорів секретаріату Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів), регіональних, місцевих прокуратур та військових прокуратур проводиться відповідними кадровими комісіями. Порядок роботи, перелік і склад кадрових комісій визначаються відповідними наказами Генерального прокурора.
Атестація прокурорів проводиться кадровими комісіями прозоро та публічно у присутності прокурора, який проходить атестацію.
Предметом атестації є оцінка: 1) професійної компетентності прокурора (у тому числі загальних здібностей та навичок); 2) професійної етики та доброчесності прокурора.
Пунктами 6-8 розділу I Порядку № 221 визначено, що атестація включає в себе три етапи:
1) складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні  закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора;
2)  складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки;
3) проведення співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності. Для оцінки рівня володіння практичними уміннями та навичками прокурори виконують письмове практичне завдання.
За результатами атестації прокурора відповідна кадрова комісія ухвалює одне із таких рішень:
1) рішення про успішне проходження прокурором атестації;
2)  рішення про неуспішне проходження прокурором атестації. Форми типових рішень визначені у додатку 1 до цього Порядку.
Згідно п. 7 Порядку №221, повторне проходження одним і тим самим прокурором атестації або одного з її етапів не допускається. Якщо складання відповідного іспиту було перервано чи не відбулося з технічних або інших причин, незалежних від членів комісії та прокурора, комісія призначає новий час (дату) складання відповідного іспиту для прокурора.
Відповідно до пункту 1, 2, 4 розділу IV Порядку №221 у разі набрання прокурором за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки кількості балів, яка дорівнює або є більшою, ніж прохідний бал, прокурор допускається до співбесіди.
До початку співбесіди прокурор виконує практичне завдання з метою встановлення комісією його рівня володіння практичними уміннями та навичками.
Пунктами 8-11 розділу IV Порядку № 221 визначено, що співбесіда проводиться кадровою комісією з прокурором державною мовою в усній формі. Співбесіда з прокурором може бути проведена в один день із виконанням ним практичного завдання.
Для проведення співбесіди кадрова комісія вправі отримувати в усіх органах прокуратури, у Раді прокурорів України, секретаріаті Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів, Національному антикорупційному бюро України, Державному бюро розслідувань, Національному агентстві з питань запобігання корупції, інших органах державної влади будь-яку необхідну для цілей атестації інформацію про прокурора, в тому числі про:
1) кількість дисциплінарних проваджень щодо прокурора у Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів та їх результати;
2) кількість скарг, які надходили на дії прокурора до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів та Ради прокурорів України, з коротким описом суті скарг;
3) дотримання прокурором правил професійної етики та доброчесності: а) відповідність витрат і майна прокурора та членів його сім`ї, а також близьких осіб задекларованим доходам, у тому числі копії відповідних декларацій, поданих прокурором відповідно до законодавства у сфері запобігання корупції; б) інші дані щодо відповідності прокурора вимогам законодавства у сфері запобігання корупції; в) дані щодо відповідності поведінки прокурора вимогам професійної етики; г) матеріали таємної перевірки доброчесності прокурора;
4) інформацію про зайняття прокурором адміністративних посад в органах прокуратури з копіями відповідних рішень.
Фізичні та юридичні особи, органи державної влади, органи місцевого самоврядування мають право подавати до відповідної кадрової комісії відомості, у тому числі на визначену кадровою комісією електронну пошту, які можуть свідчити про невідповідність прокурора критеріям компетентності, професійної етики та доброчесності. Кадровою комісією під час проведення співбесіди та ухвалення рішення без додаткового офіційного підтвердження можуть братися до уваги відомості, отримані від фізичних та юридичних осіб (у тому числі анонімно).
Дослідження вказаної інформації, відомостей щодо прокурора, який проходить співбесіду (далі - матеріали атестації), здійснюється членами кадрової комісії.
Перед проведенням співбесіди члени комісії можуть надіслати на електронну пошту прокурора, яка вказана у заяві про намір пройти атестацію, повідомлення із пропозицією надати письмові пояснення щодо питань, пов`язаних з матеріалами атестації. У цьому випадку протягом трьох днів з дня отримання повідомлення, але не пізніше ніж за день до дня проведення співбесіди, прокурор може подати комісії електронною поштою письмові пояснення (у разі необхідності - скановані копії документів).
Згідно з пунктами 12-16 розділу IV Порядку № 221 співбесіда полягає в обговоренні результатів дослідження членами комісії матеріалів атестації щодо дотримання прокурором правил професійної етики та доброчесності, а також рівня професійної компетентності прокурора, зокрема, з огляду на результати виконаного ним практичного завдання.
Співбесіда прокурора складається з таких етапів:
1) дослідження членами комісії матеріалів атестації;
2) послідовне обговорення з прокурором матеріалів атестації, у тому числі у формі запитань та відповідей, а також обговорення питання виконаного ним практичного завдання;
Співбесіда проходить у формі засідання комісії.
Члени комісії мають право ставити запитання прокурору, з яким проводять співбесіду, щодо його професійної компетентності, професійної етики та доброчесності.
Після завершення обговорення з прокурором матеріалів атестації та виконаного ним практичного завдання члени комісії без присутності прокурора, з яким проводиться співбесіда, обговорюють її результати, висловлюють пропозиції щодо рішення комісії, а також проводять відкрите голосування щодо рішення комісії стосовно прокурора, який проходить атестацію. Результати голосування вказуються у протоколі засідання.
Залежно від результатів голосування комісія ухвалює рішення про успішне проходження прокурором атестації або про неуспішне проходження прокурором атестації.
Пунктом 12 Порядку роботи кадрових комісій, затвердженого наказом Генеральної прокуратури України від 17.10.2019 № 233 (далі - Порядок № 233) передбачено, що рішення про успішне проходження прокурором атестації за результатами співбесіди ухвалюється шляхом відкритого голосування більшістю від загальної кількості членів комісії. Якщо рішення про успішне проходження прокурором атестації за результатами співбесіди не набрало чотирьох голосів, комісією ухвалюється рішення про неуспішне проходження прокурором атестації.
Рішення про неуспішне проходження атестації повинно бути мотивованим із зазначенням обставин, що вплинули на його прийняття.
Розглядаючи доводи апеляційних скарг про те, що саме до повноважень кадрових комісій входить дослідження, обговорення результатів атестації прокурора та прийняття рішень про успішне чи неуспішне її проходження, а тому це дискреційні повноваження кадрових комісій, у зв`язку з чим, суд не наділений повноваженнями здійснювати переоцінку щодо дотримання прокурором прави професійної етики та доброчесності, а також рівня професійної компетентності прокурора, колегія суддів зазначає наступне.
Так, в силу приписів пп. 2 п. 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ прокурори, які на день набрання чинності цим  Законом  займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої  статті 51 Закону України «Про прокуратуру»  за умови настання однієї із наступних підстав: рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури.
Крім того, пунктом 6 розділу V Порядку № 221 визначено, що рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації є підставою для видання наказу Генерального прокурора, керівника регіональної (обласної) прокуратури про звільнення відповідного прокурора на підставі пункту 9 частини першої  статті 51 Закону України «Про прокуратуру».
Отже, рішення кадрової комісії про неуспішне проходження прокурором атестації є законодавчо визначеною підставою для звільнення прокурора з посади, тобто спричиняє для особи негативні юридичні наслідки у вигляді її звільнення з публічної служби.
Відповідно до частини другої  статті 2 КАС України  завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з частиною першою  статті 19 КАС України  юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; спорах щодо оскарження рішень атестаційних, конкурсних, медико-соціальних експертних комісій та інших подібних органів, рішення яких є обов`язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб.
Таким чином, спори щодо оскарження рішень кадрових комісій про неуспішне проходження прокурорами атестації належать до компетенції адміністративних судів.
Отже, під час розгляду та вирішення адміністративної справи суд наділений усією повнотою повноважень щодо перевірки оскаржуваного рішення суб`єкта владних повноважень не лише на предмет його законності, тобто чи було таке рішення прийняте на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені  Конституцією  та законами України, але й з точки зору дотримання інших критеріїв.
Оскільки предметом атестації є оцінка професійної компетентності, професійної етики та доброчесності прокурора (пункт 5 розділу I Порядку № 221), а рішення про неуспішне проходження прокурором атестації приймається кадровою комісією саме з підстав невідповідності, на думку комісії, прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставність доводів відповідачів в частині, що суд не  має повноважень оцінювати рішення кадрових комісій про неуспішне проходження атестації по суті.
Відносно доводів скаржників, що кадрова комісія не зобов`язана нормами закону юридично довести чи встановити у деталях невідповідність прокурора конкретному критерію, а уповноважена лише вказати на чіткий перелік обставин, які стали підставою для прийняття кадровою комісією колегіального рішення, що підтверджує наявність у членів комісії обґрунтованих сумнівів щодо відповідності прокурора одному чи кільком із вказаних критеріїв, колегія суддів звертає увагу на наступне.
Так, пунктом 12 Порядку № 233 передбачено:
«Рішення комісії, крім зазначених в абзаці другому цього пункту, в тому числі процедурні, обговорюється її членами і ухвалюються шляхом відкритого    голосування більшістю голосів присутніх    на засіданні членів комісії. Член комісії вправі голосувати «за» чи «проти» рішення комісії. У разі рівного розподілу голосів, приймається рішення, за яке проголосував голова комісії.
Рішення про успішне проходження прокурором атестації за результатами співбесіди ухвалюється шляхом відкритого голосування більшістю від загальної кількості членів комісії. Якщо рішення про успішне проходження прокурором атестації за результатами співбесіди не набрало чотирьох голосів, комісією ухвалюється рішення про неуспішне проходження прокурором атестації.
Рішення про неуспішне проходження атестації повинно бути мотивованим із зазначенням обставин, що вплинули на його прийняття».
Змістовний аналіз оскаржуваного рішення Десятої кадрової комісії №1 від 15.01.2021 свідчить про те, що підставами для прийняття рішення про непроходження позивачем атестації стали наступні висновки:
1) під час співбесіди та виконання практичного завдання позивач продемонстрував низький рівень професійної компетенції, неналежне володіння практичними уміннями та навичками прокурора, недостатній рівень знань основних положень Конституції України та Закону України «Про прокуратуру», законодавства та правозастосовної практики у сфері кримінального права і процесу, а також відсутність професійної мотивації;
2) позивач під час співбесіди не зміг надати обґрунтованих і вичерпних відповідей на запитання членів комісії щодо значної кількості скарг з приводу його професійної діяльності та етичної поведінки, які надійшли до кадрової комісії;
3) порушення позивачем статті 16 Кодексу професійної етики та поведінки прокурорів яке, за твердженням членів кадрової комісії, виразилось в користуванні час від часу позивачем та його дружиною автомобілями, які належать іншим особам, при цьому не декларуючи таке право користування в щорічних деклараціях, зокрема щодо автомобілів марки Lexus GS-300, Volkswagen Polo, якими позивач користувався відповідно у 2014 році та 2015-2016 роках, та стосовно автомобіля марки Mitsubishi ASX, яким користувалась дружина позивача;              
4)  до початку проведення співбесіди позивач не пред`явив службове посвідчення, а в подальшому комісією встановлено тривалу відсутність у позивача посвідчення прокурора.
Проте, колегія суддів погоджується висновком суду першої інстанції, який дослідивши  диск з відеозаписом атестації встановив, що жодних питань до позивача на предмет його відповідності вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності у Комісії не було. Крім того, жодних зауважень до практичного завдання, виконаного позивачем, у Комісії, також, не виникло. 
В той же час, кадрова комісія оцінила рівень володіння практичними уміннями та навичками позивача на підставі виконаного практичного завдання, однак, із приписів Порядку №221 слідує, що оцінка професійної компетентності прокурора включає також перевірку загальних здібностей та навичок прокурора, які, у свою чергу, встановлюються за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону.
Однак, як вбачається з оскаржуваного рішення, оцінка професійної компетентності позивача була здійснена кадровою комісією лише на підставі виконаного практичного завдання та без урахування того, що позивач успішно пройшов попередні етапи атестації.
Також, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про безпідставність посилання комісії на те, що позивач під час співбесіди не зміг надати обґрунтованих і вичерпних відповідей на запитання членів комісії щодо значної кількості скарг з приводу його професійної діяльності та етичної поведінки, які надійшли до кадрової комісії.
Так, суд першої інстанції доцільно звернув увагу, що кадровою комісією не наведено обґрунтування, чому ряд відомостей, зазначених у скаргах, ними прийнято до уваги, а інші відомості, у тому числі пояснення позивача, були відхилені. Крім того, відповідно до листа Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) №1574-04.3-31/055 від 31.03.2021 Громадська організація «Запорізький антикорупційних рух» та Громадська організація «Запорізька антикорупційна рада» згідно даних Реєстру громадських об`єднань не зареєстровані, в той  час як в основу прийнятого рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації покладено відомості, викладені у 2-х скаргах від Громадської організації «Запорізький антикорупційних рух» та Громадської організації «Запорізька антикорупційна рада». 
Також, колегія суддів вважає, що останнє звернення, яке за змістом  дублює попереднє,  було розглянуто Запорізькою обласною прокуратурою, про що заявнику було надано відповідь (а.с 59), що порушень з боку ОСОБА_1 не встановлено, підстав для проведення службового розслідування не вбачається.
Доказів притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, що могло вплинути на прийняття рішення комісією про неуспішне проходження позивачем атестації, матеріали справи не містять.
Крім того, колегія суддів підтримує висновок суду першої інстанції про безпідставність доводів комісії в частині порушення позивачем статті 16 Кодексу професійної етики та поведінки прокурорів, оскільки факт користування позивачем автомобілем Lexus GS 300 2006 року випуску був відображений у його щорічних деклараціях за 2013-2016 роки, а автомобіль Volkswagen Polo не перебував у постійному користуванні позивача, тому він не підлягав відображенню у щорічній декларації за 2016 рік, що відповідачами в свою чергу не спростовано. 
Також, слід зазначити, що  згідно з частиною першою  статті 4 Закону України від 14 жовтня 2014 року «Про запобігання корупції»  (далі - Закон №1700-VII) Національне агентство з питань запобігання корупції (далі - НАЗК) є центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом, який забезпечує формування та реалізує державну антикорупційну політику.
За приписами пункту 8 частини першої  статті11 Закону №1700-VII  до повноважень НАЗК належать здійснення в порядку, визначеному цим  Законом, контролю та перевірки декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, зберігання та оприлюднення таких декларацій, проведення моніторингу способу життя осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.
Відповідно до частини першої та другої  статті 50 Закону №1700-VII  НАЗК проводить перевірку декларації на підставі інформації, отриманої від фізичних та юридичних осіб, із засобів масової інформації та інших джерел, про можливе відображення у декларації недостовірних відомостей. У разі встановлення за результатами повної перевірки декларації відображення у декларації недостовірних відомостей Національне агентство письмово повідомляє про це керівника відповідного державного органу, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, їх апарату, юридичної особи публічного права, в якому працює відповідний суб`єкт декларування, та спеціально уповноважені суб`єкти у сфері протидії корупції.
Отже, повноваження стосовно здійснення контролю та перевірки декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, незалежно від посади, яку займає така особа, віднесені до виключної компетенції НАЗК і можуть бути реалізовані в порядку, визначеному  Законом №1700-VII.
Суд першої інстанції вірно відхилив висновок комісії щодо втрати  службового посвідчення позивача, адже питання виконання позивачем вимог Положення про службове посвідчення прокурора, затвердженого Наказом Генерального прокурора 24.04.2020 №200, не є предметом атестації, а навіть порушення вимог останнього не є безумовною підставою для визнання прокурора таким, що не відповідає вимогам доброчесності, професійної компетенції та професійної етики. Крім того, 
Отже, підсумовуючи викладене колегія суддів вважає, що наведені підстави комісії для висновку про невідповідність позивача вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності, свідчать про недотримання відповідачем-1 обґрунтованості прийнятого рішення за результатами атестації, в той час як обґрунтованість цього рішення є запорукою доведення до прокурора, який проходить атестаційну процедуру, правомірності прийнятого щодо нього рішення та передбачуваності наслідків його прийняття.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 13.05.2021 у справі № 120/3458/20, від 07.10.2021 у справі № 640/449/20, від 30.11.2021 у справі № 520/11394/2020.
Таким чином, наявні підстави для визнання протиправним та скасування рішення Десятої кадрової комісії №1 від 15.01.2021 про неуспішне проходження позивачем атестації.
Відносно доводів скаржників, що юридичним фактом, який зумовлює звільнення на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру», в даному випадку є не завершення процесу ліквідації або реорганізації прокуратури чи завершення процедури скорочення чисельності прокурорів органу прокуратури, а виключно настання події рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором, колегія суддів звертає увагу на наступне.
Так, оскільки  Закон № 113-IX  визначає першочергові заходи із реформи органів прокуратури, то він є спеціальним  законом  до спірних правовідносин. А тому пункт 9 частини першої  статті 51 Закону № 1697-VII, який визначає загальні підстави для звільнення, не є застосовним у розв`язанні спірних правовідносин щодо оскарження рішення атестаційної комісії, незгоди з результатами атестації та наказу про звільнення з посади прокурора за результатами такого рішення.
Використовуючи  принцип верховенства права (правовладдя), можна зробити висновок, що до спірних правовідносин застосовним є пункт 19 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 113-IX, оскільки він передбачає процедуру атестації прокурорів і є спеціальним, прийнятий пізніше у часі, а отже, згідно з правилом конкуренції правових норм у часі має перевагу над загальним  Законом № 1697-VII.
Таким чином, у пункті 19 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №    113-IX вказівку на пункт 9 частини першої  статті 51 Закону № 1697-VII, як на підставу звільнення прокурора, необхідно застосовувати до спірних правовідносин у випадках, які визначені нормами спеціального  Закону № 113-IX, що передбачають умови проведення атестації.
  Аналогічний правовий висновок за подібних фактичних обставин справи висловив Верховний Суд у постановах від 21 вересня 2021 року у справах № 160/6204/20 та № 200/5038/20-а, від 10 листопада 2021 року у справі №160/6065/20, від 08 грудня 2021 року у справі №420/4572/20, від 22 грудня 2021 року у справі № 640/24930/19, і колегія суддів не бачить підстав для відступу від нього.
З цих підстав, колегія суддів робить висновок та погоджується з доводами скаржників, що за наявності відповідного рішення кадрової комісії, зміст якого підтверджує неуспішне проходження особою атестації, у наказі про звільнення  підставою для звільнення слід зазначати саме пункт 9 частини першої  статті 51 Закону України «Про прокуратуру».
Проте, у зв`язку з встановленням колегією суддів протиправності рішення Десятої кадрової комісії №1 від 15.01.2021, яке в свою чергу покладено в основу наказів керівника Запорізької обласної прокуратури   №415к від 18.03.2021 та № 436к від 22.03.2021, колегія суддів дійшла висновку, що ці накази також є протиправними та підлягають скасуванню.
Відносно доводів скаржників, що суд не наділений повноваженнями втручатися у дискреційні повноваження комісії та відміняти її собою, а тому висновок суду про визнання позивача таким, що успішно пройшов атестацію не відповідає вимогам Закону №113-ІХ, колегія суду виходить з наступного.
Так, Законом № 113-ІХ    визначено безальтернативну умову переведення прокурорів, які на день набрання чинності цим    Законом    займали посади прокурорів у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах на посади прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах, а саме лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим Законом.
При цьому, визначальною підставою для переведення прокурора на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах є рішення відповідної кадрової комісії про успішне проходження прокурором атестації.
Колегія суддів зауважує, що рішення кадрової комісії, ухвалене стосовно проходження позивачем атестації є протиправним, однак, це не надає суду повноважень замість комісії визнати позивача таким, що успішно пройшов атестацію.
Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 21 жовтня 2021 року у справі № 640/154/20, від 02 грудня 2021 року у справі № 280/5176/20.
Тобто, відсутність рішення про успішне або неуспішне проходження атестації не дозволяє суду дійти висновку про завершення цієї процедури для позивача.
Водночас Офіс Генерального прокурора як орган державної влади зі статусом юридичної особи публічного права несе відповідальність за організацію і проведення в межах наданих йому повноважень відповідної атестації прокурорів.
Відтак за встановлених у цій справі обставин Офіс Генерального прокурора має своїм обов`язком вжити належних заходів щодо забезпечення позивачу можливості пройти співбесіду з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності. Завершенням цієї процедури має бути відповідне рішення кадрової комісії, при прийнятті якого слід взяти до уваги висновки цієї постанови.
З урахуванням викладеного колегія суддів зазначає, що проведення кадровою комісією з позивачем співбесіди не є повторним проходженням    позивачем відповідного етапу атестації у розумінні пункту 17    Розділу ІІ Закону №113.
Такий спосіб відновлення порушеного права позивача відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом у постанові від 21 жовтня 2021 року (справа № 640/154/20), постанові від 04 листопада 2021 року (справа № 640/537/20).
З огляду на це, колегія суддів погоджується з доводами апеляційних скарг та вважає, що рішення суду першої інстанції слід скасувати в частині задоволення позовних вимог про визнання першого заступника керівника Запорізької місцевої прокуратури №3 Запорізької області Фененка Дмитра Петровича таким, що успішно пройшов атестацію та в частині позовних вимог про зобов`язання відповідача-3 прийняти рішення щодо переведення позивача на посаду прокурора відповідно до п.18 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України від 19.09.2019 №113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури».
В свою чергу, доводи скаржників про те, що звільнення позивача відбулося з дотриманням вимог законодавства, а тому підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відсутні, колегія суддів відхиляє та зазначає наступне.
Так, згідно з частиною 2  статті 235 КЗпП України  при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
В свою чергу, оскільки накази керівника Запорізької обласної прокуратури   №415к від 18.03.2021 та № 436к від 22.03.2021 є протиправними, а суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для поновлення позивача на посаді першого заступника керівника Запорізької місцевої прокуратури №3 Запорізької області та органах Запорізької обласної прокуратури з 23.03.2021, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про наявність підстав також для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу на користь позивача з 
відповідача-3, оскільки позивач перебував на державній службі та був протиправно звільнений саме з Запорізької обласної прокуратури.
Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Отже, інші доводи апеляційних скарг не потребують правового аналізу, оскільки не мають вирішального значення.
Відповідно ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. 
З огляду на це, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги відповідача-2 та відповідача-3 підлягають частковому задоволенню, рішення суду – скасуванню в частині задоволення позовних вимог про визнання першого заступника керівника Запорізької місцевої прокуратури №3 Запорізької області Фененка Дмитра Петровича таким, що успішно пройшов атестацію та в частині позовних вимог про зобов`язання Запорізької обласної прокуратури прийняти рішення щодо переведення ОСОБА_1 на посаду прокурора відповідно до п.18 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України від 19.09.2019 №113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» та у задоволені позову в ці частині відмовити. В решті рішення суду слід  залишити без змін.
Керуючись статтями  317,  321,  322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

постановив:

Апеляційні скарги Офісу Генерального прокурора, Запорізької обласної прокуратури – задовольнити частково.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 14 липня 2021 року у справі № 280/2836/21 скасувати в частині задоволення позовних вимог про визнання першого заступника керівника Запорізької місцевої прокуратури №3 Запорізької області Фененка Дмитра Петровича таким, що успішно пройшов атестацію та в частині позовних вимог про зобов`язання Запорізької обласної прокуратури прийняти рішення щодо переведення ОСОБА_1 на посаду прокурора відповідно до п.18 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України від 19.09.2019 №113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» та у задоволенні позову в цій частині відмовити.
В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених частиною 5 статті 291, пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повний текст постанови складено 07.02.2022 року.

Головуючий - суддя                                                                      О.М. Панченко 

                               суддя                                                                      С.М. Іванов 

                               суддя                                                                      В.Є. Чередниченко