ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2022 року 
м. Київ
cправа №  922/1308/20 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Случ О.   В. - головуючий, Мачульський Г.   М., Могил С.   К.
за участю секретаря судового засідання - Мазуренко М.   В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу фізичної особи-підприємця Каркач Євгенії Юріївни
на рішення Господарського суду Харківської області від 12.05.2021 (суддя Сальнікова   Г.   І.)
і постанову Східного апеляційного господарського суду від 09.09.2021 (головуючий суддя Пелипенко   Н.   М., судді Зубченко   І.   В., Істоміна   О.   А.)
у справі № 922/1308/20
за позовом фізичної особи-підприємця Каркач Євгенії Юріївни
до 1) фізичної особи-підприємця Колєснікова Льва Миколайовича, 2) ОСОБА_1 і 3) ОСОБА_2 
про переведення прав і обов`язків покупця та визнання недійсними договорів
(у судовому засіданні взяли участь представник позивача - Павловський   Р.   О., відповідача   1 -   Андросов   А.   О., відповідача   2 - Слєпуха   О.   С., відповідача   3 -Андерс   В.   М.)
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
1.          Фізична особа-підприємець Каркач Євгенія Юріївна (позивач) звернулася до Господарського суду Харківської області з позовом до фізичної особи-підприємця Колєснікова Льва Миколайовича (відповідач   1), ОСОБА_1 (відповідач   2) та ОСОБА_2 , в якому (з урахуванням заяви про зміну предмета позову від 04.03.2021), просила:
- перевести на ФОП Каркач   Є.   Ю. права і обов`язки покупця за договором купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного між Колєсніковим Л. М. та ОСОБА_1 та посвідченого 10.04.2020 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бистрицькою   А.   П. за №   428;
- визнати недійсним з моменту укладення договір, посвідчений 04.05.2020 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бистрицькою   А.   П. за №   446, про розірвання договору купівлі-продажу нежитлових приміщень, посвідченого 10.04.2020 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бистрицькою   А.   П. за №   428;             
- визнати недійсним з моменту укладення договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, посвідчений 13.10.2020 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Трубніковим   С.   О. за №   1611.
2.          Позовні вимоги мотивовано тим, що Колєсніков   Л.   М. протизаконно здійснив відчуження належного йому нерухомого майна іншій, ніж позивачка особі, оскільки саме ФОП Каркач Євгенія Юріївна є і має бути покупцем спірного нерухомого майна, оскільки вона була орендарем такого майна, просить суд перевести на позивача права і обов`язки покупця за договором купівлі-продажу нерухомого майна від 10.04.2020, визнати недійсним договір про розірвання договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 04.05.2020 та договір купівлі-продажу від 13.10.2020.

Короткий зміст судових рішень 
3.          Рішенням Господарського суду Харківської області від 12.05.2021, залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 09.09.2021 у справі №   922/1308/20, у задоволенні позову відмовлено.
4.          Місцевий господарський суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, зазначив, що позивачем обрано належний спосіб захисту порушеного права, з огляду на те, що якщо власником предмета найму (оренди) порушено передбачене частиною другою статті 777 Цивільного кодексу України            переважне право наймача (орендаря) на придбання переданої у найм (оренду) речі, належним способом захисту відповідного переважного права наймача (орендаря) буде позов про переведення на останнього прав та обов`язків покупця відповідної речі. Отже, до спірних правовідносин щодо захисту передбаченого частиною другою статті 777 Цивільного кодексу України            переважного права наймача (орендаря) на придбання предмета найму (оренди) за аналогією закону підлягають застосуванню положення частини четвертої           статті 362 цього Кодексу, яка регулює подібні правовідносини, а саме визначає порядок захисту переважного права співвласника майна на придбання частки іншого співвласника при її відчуженні останнім.
5.          Разом з цим, проаналізувавши умови укладеного між сторонами договору, додаткової угоди та додатку до договору, а також доводи сторін, дійшли висновку про те, що за період оренди з квітня 2017 року по березень 2020 року позивач несвоєчасно та не в повному обсязі вносила орендну плату у зв`язку з чим позивачем внесено орендну плату на 8   000 грн менше, аніж це передбачено умовами договору, що свідчить про неналежне виконання обов`язків орендаря за договором оренди, а відтак в розумінні частини другої статті 777 ЦК України та п. 4.1 договору оренди, до позивача не перейшло переважне право на купівлю орендованого майна.
6.          При цьому, суди відхилили доводи позивача про те, що з огляду на фактичні обставини справи та умови укладеного договору оренди, у період з 07.04.2017 по 30.04.2018, коли орендна плата становила 20   000 грн на місяць, позивач фактично мала сплатити орендодавцю за 10 місяців, оскільки умовами договору орендна плата нараховувалась з травня місяця, проте через ремонт в приміщенні фактично була зарахована за червень 2017 року. Водночас з травня 2018 року орендна плата становила 28   000 грн на місяць, тому орендар за вказаний період мала сплатити 644   000 грн. За останні місяць оренди - квітень 2020 року в якості оплати було зараховано 20   000 грн як гарантійний внесок оплати за останній місяць оренди відповідно до п.3.4 договору.
7.          Щодо вимог позивача про визнання недійсним договору від 04.05.2020 про розірвання договору купівлі-продажу нежитлових приміщень та визнання недійсним договору купівлі-продажу №   1611 суди зазначили, що такі вимоги позивачем заявлено для захисту прав та законних інтересів в зв`язку з порушенням її переважного права на купівлю орендованого нежитлового приміщення за договором оренди від 07.04.2017. Однак, встановлені під час розгляду даної справи обставини щодо відсутності у позивача переваженого права перед іншими особами на придбання орендованого майна, у разі його продажу, свідчать про те, що договір від 04.05.2020 про розірвання договору купівлі-продажу нежитлових приміщень не порушує права та законні інтереси ФОП Каркач   Є.   Ю., що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог про визнання вказаних договорів недійсними.

Короткий зміст вимог касаційної скарги
8.          Фізична особа-підприємець Каркач Євгенія Юріївна подала касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 12.05.2021 і постанову Східного апеляційного господарського суду від 09.09.2021 у справі №   922/1308/20 та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу (узагальнено)
9.          Скаржник не погоджується з ухваленими рішеннями судів попередніх інстанцій, зазначаючи, що судами було порушено норми матеріального і процесуального права, оскільки не було надано належної правової оцінки усім обставинам справи у їх сукупності.
10.          Обґрунтовуючи підставу, передбачену пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, скаржник зазначає, що суди попередніх інстанцій застосували положення статей 203, 215, 362, 653, 777 ЦК України без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі №   909/337/19 та постановах Верховного Суду від 26.03.2021 у справі №   200/9177/17, від 23.02.2021 у справі №   910/5349/18, від 22.05.2019 у справі №   201/10030/17, від 16.10.2020 у справі №   910/12787/17, від 28.10.2020 у справі №   428/7601/14-ц та від 11.11.2021 у справі №   635/1584/19-ц.
11.          Крім цього, скаржник стверджує про помилковість висновків судів попередніх інстанцій щодо наявності у позивача заборгованості за договором оренди, оскільки відсутність такої заборгованості підтверджується рішенням Господарського суду Харківської області від 18.08.2021 у справі №   922/1498/21, яке набрало законної сили.
12.          Разом з тим, в обґрунтування підстави, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України, посилаючись на пункт 5 частини першої статті 310 ГПК України скаржник зазначає, що суд апеляційної інстанції розглянув справу за відсутності представника позивача, якій не зміг взяти участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, оскільки останньому не було відомо про результат вирішення судом поданого клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції.
13.          Також скаржник зазначає, що суд першої інстанції прийняв до уваги доводи відповідача   1, викладені у відзиві на позов, який було подано після постановлення судом ухвали про перехід до розгляду справи по суті, а також суд вирішував питання про поновлення строку на подання зазначеного відзиву.

Позиція інших учасників справи
14.          Відповідач   1 подав відзив на касаційну скаргу, у якому не погоджується з доводами касаційної скарги, вважає їх безпідставними і необґрунтованими, зазначаючи, що рішення місцевого суду та постанова суду апеляційної інстанції ухвалені в результаті повного дослідження обставин справи та є законними, просить у задоволенні касаційної скарги відмовити. 
15.          ФОП Колєсніков   Л.   М. зазначає, що висновки Верховного Суду, викладені у постановах, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, зроблені судами касаційної інстанції у справах, правовідносини у яких не є подібними по відношенню до справи, яка переглядається, а відтак не можуть бути враховані судом під час розгляду цієї справи. Разом з цим зазначає, що обов`язковою умовою для переведення прав покупця на орендаря є встановлення факту належного виконання орендарем своїх обов`язків за договором оренди.
16.          Відповідач   2 подав відзив на касаційну скаргу, у якому не погоджується з доводами касаційної скарги, вважає їх безпідставними і необґрунтованими, зазначаючи, що рішення місцевого суду та постанова суду апеляційної інстанції ухвалені в результаті повного дослідження обставин справи та є законними, просить у задоволенні касаційної скарги відмовити. 
17.          Зінов`єв   А.   М. зазначає, що висновки Верховного Суду, про неврахування яких зазначає скаржник, зроблені судом касаційної інстанції у справах з відмінними правовідносинами в порівнянні зі справою, яка переглядається, разом з цим, висновки судів у цій справі не суперечать загальним правовим висновкам, наведеним у зазначених скаржником постановах.
18.          Відповідач   3 подав відзив на касаційну скаргу, у якому не погоджується з доводами касаційної скарги, вважає їх безпідставними і необґрунтованими, зазначаючи, що рішення місцевого суду та постанова суду апеляційної інстанції ухвалені в результаті повного дослідження обставин справи та є законними, просить у задоволенні касаційної скарги відмовити.
19.           ОСОБА_2 стверджує, що по суті ініціювання позивачем цього спору, зокрема в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 13.10.2020, направлене не на захист цивільних прав та інтересів позивача, а з метою порушення права відповідача   3, як добросовісного набувача спірного нерухомого майна, що в свою чергу свідчить про недобросовісну поведінку позивача.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції
20.          Відповідно до статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права (1). Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (2). У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається (3). Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (4).

Щодо суті касаційної скарги
21.          Відповідно до частини другої статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
22.          Справи, що відносяться до юрисдикції господарських судів, визначено статтею 20 ГПК України.
23.          Так, за змістом пункту 1 частини першої цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.
24.          Тобто, за загальним правилом критеріями належності справи до господарського судочинства є в сукупності суб`єктний склад учасників спору та характер спірних правовідносин.
25.          Людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою (стаття 24 ЦК України).
26.          Відповідно до статті 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. За правилами частин другої та четвертої цієї статті цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті.
27.          Статтею 26 ЦК України передбачено, що всі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.
28.          З наведених норм законодавства вбачається, що кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право закріплено й у статті 50 ЦК України, відповідно до якої право на здійснення підприємницької діяльності, не забороненої законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.
29.          Відповідно до статті 42 Господарського кодексу України (далі - ГК України) підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.
30.          Відтак підприємець - це юридичний статус фізичної особи, який засвідчує право цієї особи на заняття самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.
31.          Приписами статті 50 ЦК України визначено, що фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.
32.          Фізична особа-підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою (частина дев`ята статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань»).
33.          З аналізу наведених вище норм матеріального права слід дійти висновку, що фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус «фізична особа-підприємець» сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх.
34.          Отже, наявність статусу підприємця не свідчить про те, що з моменту державної реєстрації фізичної особи-підприємця така особа виступає як підприємець у всіх правовідносинах.
Вказана правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.03.2018 у справі № 2-7615/10, від 05.06.2018 у справі № 522/7909/16-ц, від 15.05.2019 у справі № 904/10132/17, від 27.11.2019 у справі № 340/385/17. 
35.          У цій частині Суд також звертається до власної правової позиції, викладеної у постанові від 07.09.2021 у справі №   918/139/21 (відповідно до статті 20 ГПК України до юрисдикції господарських судів відносяться справи у спорах, що виникають саме у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності; при визначенні юрисдикції суди повинні керуватися зазначеним).
36.          Як встановлено судами першої та апеляційної інстанції, позивач просить перевести права покупця за договором купівлі-продажу та просить визнати недійсними договори, сторонами за якими є фізичні особи. У оскаржуваних судових рішеннях відповідач 2 (покупець за договором купівлі-продажу від 10.04.2020) і відповідач   3 (покупець за договором купівлі-продажу від 13.10.2020, теперішній власник спірного майна) також зазначені  як фізичні особи.
При цьому, суди попередніх інстанцій не дослідили та не встановили обставин наявності у таких фізичних осіб статусу підприємця, а також використання спірного майна останніми саме у господарській діяльності. Крім цього, у постановах Верховного Суду, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, справи з аналогічним суб`єктним складом розглядались судами цивільної юрисдикції. Вказане свідчить про невстановлення судами обставин щодо віднесення цього спору до юрисдикції господарських судів.
37.          Також, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що Верховний Суд у постанові від 12.01.2021 у цій справі не досліджував питання юрисдикції цієї справи з огляду на те, що предметом касаційного оскарження були ухвала Господарського суду Харківської області від 25.06.2020 та постанова Східного апеляційного господарського суду від 12.08.2020, якими було закрито провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України, а саме у зв`язку з відсутністю предмета спору, фактично, розгляд справи по суті не відбувався, а скасування Верховним Судом наведених судових рішень не виключало обов`язку судів дослідити питання юрисдикції справи, яка переглядається.
38.          Разом з тим, суд касаційної інстанції не може виправити зазначені порушення судів попередніх інстанцій, що є обов`язковою підставою для скасування судових рішень у цій справі (частина друга статті 313 ГПК України), оскільки достовірне з`ясування цих фактичних обставин виходить за межі повноважень касаційної інстанції, передбачених статтею 300 ГПК України, та має бути здійснено в ході нового розгляду справи.
39.          З огляду на допущене судами порушення норм процесуального права, щодо повного та всебічного дослідження обставин справи, встановлення яких є необхідним для правильного вирішення цієї справи, колегія суддів відхиляє інші доводи касаційної скарги, а також висновки дудів попередніх інстанцій, що стосуються розгляду справи по суті, оскільки вони є передчасними.
40.          Разом з тим, Верховний Суд вважає за можливе зазначити, що з урахуванням тих висновків, на які посилається скаржник у своїй касаційній скарзі, у категорії спорів, з якої виник спір у цій справі, для правильного їх вирішення важливим є встановлення належності   /   неналежності виконання зобов`язань по договору орендарем, порушення   / непорушення орендодавцем переважного права орендаря (у випадку належного виконання останнім умов договору), моменту, з якого орендар стає таким, що виконує   /   виконував свої обов`язки неналежним чином (у випадку неналежного виконання ним своїх зобов`язань).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
41.          З урахуванням викладеного у цій постанові Верховний Суд вбачає підстави для скасування рішень судів попередніх інстанцій та направлення справи на новий розгляд до місцевого господарського суду.

Розподіл судових витрат
42.          Оскільки справа передається на новий розгляд, розподіл судових витрат у порядку статті 129 ГПК України не здійснюється.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 ГПК України, Cуд

ПОСТАНОВИВ:
1.          Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця Каркач Євгенії Юріївни задовольнити частково.
2.          Рішення Господарського суду Харківської області від 12.05.2021 і постанову Східного апеляційного господарського суду від 09.09.2021 у справі №   922/1308/20 скасувати.
3.          Справу №   922/1308/20 направити на новий розгляд до Господарського суду Харківської області.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                О.   В.   Случ 

Судді                                                                                           Г. М. Мачульський 

                                                                                          С. К. Могил