Справа № 344/5006/16-ц 
Провадження № 22-ц/4808/1366/21 
Головуючий у 1 інстанції Антоняк Т. М. 
Суддя-доповідач Василишин Л.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:
               головуючої (суддя-доповідач)                Василишин Л.В.
суддів:                                        Горейко М.Д., Максюти І.О.,        
секретаря                                        Петріва Д.Б.
за участі представника апелянта ОСОБА_1 
відповідача ОСОБА_2 , 
представника відповідача- ОСОБА_3 
представника відповідача ОСОБА_4 
представника третьої особи Бойчук І.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги  ОСОБА_5 , Івано-Франківської міської ради та ОСОБА_6 на рішення Івано-Франківського міського суду в складі судді Антоняка Т.М., ухвалене 16 липня 2021 року в м. Івано-Франківську, у справі за позовом  ОСОБА_5 до Івано-Франківської міської ради, міського голови міста Івано-Франківська, ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Департамент житлової, комунальної політики та благоустрою Івано-Франківської міської ради, про скасування рішення Івано-Франківської міської ради та розпорядження міського голови міста Івано-Франківська, визнання права власності на частину земельних ділянок, визнання факту припинення чинності ордеру, виселення та вселення в житлове приміщення, усунення перешкод у користуванні частиною будинку, відшкодування майнової шкоди, 
в с т а н о в и в:
У квітні2016 року ОСОБА_5 звернулась до суду із позовом, в якому з врахуванням заяв про збільшення позовних вимог, просила:
- скасувати розпорядження міського голови м. Івано-Франківська Анушкевичуса В.А. від 22 травня 2013 року № 211-р «Про приватизацію квартир, кімнат, жилих блоків у гуртожитках державного житлового фонду» в частині передачі у власність ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 ;
- визнати факт припинення чинності з 14 квітня 1997 року ордера на житлове приміщення№ 003372 про вселення в квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 ;
- усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_5 частиною будинку по АДРЕСА_2 в межах об`єму квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 43,4 кв.м у спосіб виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , а також будь-якої іншої особи, яку вселено ними в цю квартиру та вселити її в квартиру. До виселення з квартири ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 стягнути з Івано-Франківської міської ради на користь ОСОБА_5 щомісячно по 6 000,00 грн з індексацією;
- визнати право на частину земельної ділянки, кадастровий номер 2610100000:06:002:0426, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 669249526101, номер запису про право власності 10224144, загальною площею - 0,002 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться під проїздом до двоквартирного будинку по АДРЕСА_2 пропорційно площі квартири АДРЕСА_4 , визнати незаконним право власності на 2372/10000 частину (на 23,72 %) вказаної земельної ділянки за ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , визнати за ОСОБА_5 право на цю частину земельної ділянки та визнати право на оформлення переходу права власності на частину земельної ділянки від ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 на ОСОБА_5 ;
- визнати право на частину земельної ділянки, кадастровий номер 2610100000:06:002:0427, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 668657326101, номер запису про право власності 10214782, загальною площею 0,0254 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться по АДРЕСА_2 , визнати незаконним право власності на 1/1 частину (на 100,00 %) вказаної земельної ділянки, що становить частину приватизованого подвір`я будинку по АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , визнати за ОСОБА_9 право на цю частину земельної ділянки та визнати права щодо оформлення переходу права власності на частину земельної ділянки від ОСОБА_2 , ОСОБА_7 ОСОБА_6 на ОСОБА_9 ;
- визнати помилковими та скасувати рішення 38-ї сесії 6-го демократичного скликання Івано-Франківської міської ради № 1250-38 від 18 жовтня 2013 року в частині п. 16 додатку 2 «Про передачу у власність та надання в користування громадянам земельних ділянок та внесення змін до рішень», що стосується громадян ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 ;
- визнати помилковими та скасувати рішення 43-ї сесії 6-го демократичного скликання Івано-Франківської міської ради № 1383-43 від 21 березня 2014 року «Про передачу у власність та надання в користування громадянам земельних ділянок та внесення змін до рішень» в частині передачі у спільну сумісну власність земельної ділянки площею 0,0604 га на АДРЕСА_2 громадянам ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 стосовно громадян ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 ;
- відшкодувати ОСОБА_5 за рахунок Івано-Франківської міської ради 414 000,00 грн. 
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що на підставі ордера на житлове приміщення № 003372 від 21 липня 1988 року ОСОБА_6 , ОСОБА_2 та ОСОБА_7 були вселенні у квартиру АДРЕСА_1 .
29 січня 1997 року виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради було прийнято рішення про повернення реабілітованій ОСОБА_10 раніше конфіскованого житлового приміщення – квартири АДРЕСА_1 . 
На підставі цього рішення 14 квітня 1997 року ОСОБА_10 видано свідоцтво про право власності на вказане житло. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 06 лютого 2008 року ОСОБА_5 є спадкоємцем майна ОСОБА_10 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . З часу повернення конфіскованого майна виконавчим комітетом міської ради нібито вирішувалося питання щодо відселення ОСОБА_6 , ОСОБА_2 та ОСОБА_7 .
Водночас 22 травня 2013 року міський голова ОСОБА_11 видав розпорядження № 211-р «Про приватизацію квартир, кімнат, жилих блоків у гуртожитках державного житлового фонду», згідно якого у власність ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 передано квартиру АДРЕСА_1 . Вважає, що оскільки з 14 квітня 1997 року вказана квартира стала відновленим правом приватної власності реабілітованої, то з цього моменту припинив чинність ордер № 003372, виданий на ім`я ОСОБА_6 . Також з цього часу спірна квартира перестала бути муніципальним житлом, а тому не підлягала за будь-яким критерієм до приватизації, зокрема особами, які в ній проживали та щодо яких мало відбутися виселення з наданням іншого рівноцінного житла. 
Крім того, 18 жовтня 2013 року Івано-Франківська міська рада прийняла рішення №1250-38 «Про передачу у власність та надання в користування громадянам земельних ділянок та внесення змін до рішень», яким дала дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам, в тому числі ОСОБА_6 і ОСОБА_8 . А рішенням Івано-Франківської міської ради № 1383-43 від 21 березня 2014 року внесено зміни в пункт 16 додатку 2 до рішення від 18 жовтня 2013 року, в частині зміни кількості співвласників при передачі у спільну сумісну власність земельної ділянки площею 0,0604 га на АДРЕСА_2 . Вважає, що рішення щодо передачі у власність земельної ділянки, цільове призначення якої - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) є незаконним, оскільки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 не є власниками квартири АДРЕСА_1 та порушують принципи нерозривності нерухомого майна та земельної ділянки.
Також вказує, що незважаючи на те, що чинним законодавством гарантується кожному власнику реалізація права власності щодо володіння, користування та розпорядження майном, однак вона не може користуватись спірною квартирою у зв`язку із невідселенням сім`ї ОСОБА_12 . Оскільки Івано-Франківською міською радою чинилися умисні перешкоди ОСОБА_5 щодо користування власністю, яка могла б приносити щомісячний дохід у розмірі 6 000,00 від здачі квартири в оренду, то їй завдано збитки у вигляді неодержаних доходівна загальну суму 414 000,00 грн.
Посилаючись на вказані обставини позивачка просила задоволити позов.
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 16 липня 2021 року позов ОСОБА_5 задоволено частково. Скасовано розпорядження міського голови м. Івано-Франківська Анушкевичуса В.А. від 22 травня 2013 року № 211-р «Про приватизацію квартир, кімнат, жилих блоків у гуртожитках державного житлового фонду» - в частині передання у власність ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 . Визнано нечинним ордер № 003372 про вселення в житлове приміщення - квартиру АДРЕСА_1 , виданий на ім`я ОСОБА_6 (з вписанням до нього вселюваних ОСОБА_2 та ОСОБА_7 ). 
В задоволені решти позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що з часу оформлення (14 квітня 1997 року) ОСОБА_10 права власності на квартиру АДРЕСА_1 , ця квартира перестала бути муніципальним житлом та не підлягала до приватизації. Також з цього моменту став недійсним (припинив чинність) ордер № 003372, виданий на ім`я ОСОБА_6 (з вписанням до нього вселюваних ОСОБА_2 та ОСОБА_7 ). А тому вимоги позову про скасування розпорядження міського голови м. Івано-Франківська Анушкевичуса В.А. від 22 травня 2013 року № 211-р «Про приватизацію квартир, кімнат, жилих блоків у гуртожитках державного житлового фонду» в частині передачі у власність ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 вказаної квартири та про визнання нечинним ордеру № 003372 на житлове приміщення підлягають до задоволення. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про скасування рішень про передачу у власність, надання в користування земельних ділянок та визнання права на частину спірних земельних ділянок суд виходив з того, що ОСОБА_5 не зверталася у визначеному законом порядку до Івано-Франківської міської ради з клопотанням про надання їй земельної ділянки на АДРЕСА_2 . 
Оскільки позивачкою не надано доказів реальної можливості отримання доходу від оренди житла, що вказує лише на теоретичне обґрунтування можливості отримання доходу та не може бути підставою для його стягнення, місцевий суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для відшкодування ОСОБА_5 упущеної вигоди в сумі 414 000,00 грн.
Не погоджуючись із вказаним рішенням ОСОБА_5 , Івано-Франківська міська рада та ОСОБА_6 подали апеляційні скарги, в яких посилаються нанеповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Апеляційна скарга ОСОБА_5 мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог про скасування рішень про передачу у власність сім`ї Слободян спірних земельних ділянок та визнання права на частину цих земельних ділянок за нею. При цьому не врахував, що відповідно до норм земельного законодавства земельна ділянка, на якій розташований багатоквартирний жилий будинок, може передаватися безоплатно у власність або надаватись у користування лише об`єднанню співвласників будинку у встановленому порядку. Окремо приватизувати частину земельної ділянки, на якій розташований багатоквартирний жилий будинок, не власником квартири або окремим співвласником положеннями земельного кодексу не передбачено.
Також вказує, що суд першої інстанції взагалі не вирішив її позовної вимоги про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення та вселення в спірну квартиру.
З цих підстав просить рішення міського суду в частині позовних вимог про скасування рішень Івано-Франківської міської ради, визнання права на частину земельної ділянки, усунення перешкод у користуванні частиною будинку шляхом виселення та вселення в спірну квартиру, стягнення по 6000,00 грн індексації скасувати. Прийняти в цій частині нове судове рішення про задоволення позовних вимог. В решті рішення суду залишити без змін. 
У своїй апеляційній скарзі Івано-Франківська міська рада просить скасувати рішення першої інстанції в частині визнання нечинним ордера №003372 про вселення в житлове приміщення, виданий на ім`я ОСОБА_6 . 
Доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що ордер на спірну квартиру був виданий відповідно до вимог житлового законодавства, а саме на підставі рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради №191 від 13 червня 1988 року. Будь-який належних та допустимих доказів, які б давали підстави для визнання недійсним ордеру на житлове приміщення, виданого у встановленому законом порядку позивачкою не надано. Крім того, на вимогу про визнання недійсним ордера на житлове приміщення за передбаченими статтею 59 ЖК України підставами поширюється трирічний строк позовної давності. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення у частині задоволення позову та ухвалити у цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову. В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Апеляційна скарга мотивована тим, що місцевий суд дійшов помилкового висновку про те, що рішенням міськвиконкому №4 від 29 січня 1997 року спірну квартиру повернуто ОСОБА_10 від сім`ї ОСОБА_6 . У цьому рішенні про її сім`ю не йдеться. В той же час пунктом 2 рішення зобов`язано власників повернутих квартир оформити договори житлового найму з громадянами, які там проживають, до їх відселення. Крім того, позовна вимога про визнання факту припинення чинності ордера про вселення в квартиру є не правильний спосіб захисту, оскільки такий не передбачений ані статтею 16 ЦК України, ані нормами Житлового кодексу. Поза увагою суду залишена і та обставина, що ордер на житлове приміщення можна визнати недійсним виключно у випадках, визначених статтею 59 ЖК України. Після вселення осіб на його підставі або закінчення тридцятиденного строку дія ордер втрачає силу. А тому вважає, що у суду були відсутні підстави через 33 роки визнавати нечинним ордер у судовому порядку.
Необґрунтованим, на думку ОСОБА_6 , є і висновок суду першої інстанції в частині скасування розпорядження міського голови №211-р від 22 травня 2013 року, оскільки таке видане на підставі поданих нею документів, необхідних для приватизації квартир. Крім того, вказане розпорядження залишилось не реалізованим, так як через перебування квартири у власності позивачки вона з синами не оформили право власності.
Також вказує, що суд повинен був відмовити у задоволенні позову через неналежний суб`єктивний склад відповідачів. Так, ухвалою Івано-Франківського міського суду від 24 травня 2016 року за заявою позивача її та синів залучено до участі в справі в якості третіх, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача. Натоміть зважаючи, що позовні вимоги стосуються її, ОСОБА_7 та ОСОБА_2 прав та обов`язків, вони мали бути залучені співвідповідачами.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_6 ОСОБА_5 просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення в частині задоволення позовних вимог - без змін. При цьому вказує, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визнання нечинним ордера на житлове приміщення та розпорядження міського голови від 22 травня 2013 року №211-р, оскількиз 14 квітня 1997 року квартири АДРЕСА_1 перестала бути муніципальним житлом та не підлягала приватизації. Відповідно до положень статті 59 ЖК у зв`язку із порушення її прав ордер може бути визнано недійсним у судовому порядку. 23 грудня 2016 року було подано заяву про залучення в справі додаткових відповідачів та про уточнення позовних вимог.
У засіданні апеляційного суду представник апелянта –позивача Заведюк О.О. скаргу підтримав, просив її задоволити, а в задоволенні інших скарг просив відмовити.
Відповідач ОСОБА_6 та її представник адвокат Розганюк О.В. апеляційну скаргу підтримали та просили відхилити апеляційну скаргу ОСОБА_1 .
Представник відповідача Івано-Франківської міської ради Тарновська І.Я. скаргу підтримала та просила відхилити апеляційну скаргу ОСОБА_1 .
Представник третьої особи Бойчук І.І. пітримала апеляційну скаргу Івано-Франківської міської ради .
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За змістом доводів та вимог апеляційних скарг вбачається, що рішення міського суду в частині позовної вимоги про відшкодування майнової шкодиучасниками справи не оскаржується, а тому апеляційним судом не переглядається.
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення з таких підстав.
Суд першої інстанції встановив, і це підтверджується матеріалами справи, що рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради народних депутатів Івано-Франківської області № 4 від 29 січня 1997 року зобо`язано управління житлового господарства міськвиконкому та обласне бюро технічної інвентаризації оформити право власності на будинковолодіння і квартири громадянам (згідно додатку №1) та видати їм свідоцтво на право власності (а.с. 7, т.1).
У додатку №1 «Перелік будинків, що підлягають поверненню реабілітованим громадянам» до цього рішення під №6 зазначено прізвище ОСОБА_10 (а.с.8 т.1).
На підставі цього рішення 14 квітня 1997 року міське управління житлового господарства видано ОСОБА_10 свідоцтво про право власності на житло – квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 43,4 кв.м (а.с. 9, т.1).
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 06 лютого 2008 року, ОСОБА_5 є спадкоємцем ОСОБА_10 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спадкове майно, на яке видано це свідоцтво складається з квартири АДРЕСА_1 (а.с. 10, т. 1).
Розпорядженням міського голови Анушкевичуса В.А.від 22 травня 2013 року №211-р «Про приватизацію квартир, кімнат, жилих блоків у гуртожитках державного житлового фонду» у власність ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 передано квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 14, 15 т. 1).
Рішенням Івано-Франківської міської ради від 18 жовтня 2013 року № 1250-38 «Про передачу у власність та надання в користування громадянам земельних ділянок та внесення змін до рішень» ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 та ОСОБА_8 надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), площею 0,0604 га по АДРЕСА_2 (п.16). 
Рішенням Івано-Франківської міської ради від 21 березня 2014 року № 1383-43 «Про передачу у власність та надання в користування громадянам земельних ділянок та внесення змін до рішень» у спільну сумісну власність ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 та ОСОБА_8 передано земельну ділянку площею 0,0604 га по АДРЕСА_2 (п.27).
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
За змістом положень указаних норм права суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.
Встановивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог.
Згідно з частиною першоюстатті 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.
Відповідно до частини третьої статті 9 ЖК УРСР громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.
Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання й утримання визначені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».
Згідно із частиною першою статтею 1 Закону Україну «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.
Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.
Встановивши, що з 14 квітня 1997 року квартира АДРЕСА_3 належала на праві приватної власності ОСОБА_10 , відповідно перестала відноситись до державного житлового фонду, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про скасування розпорядження міського голови м. Івано-Франківська Анушкевичуса В.А. від 22 травня 2013 року № 211-р «Про приватизацію квартир, кімнат, жилих блоків у гуртожитках державного житлового фонду» в частині передачі у власність ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 вказаної квартири.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_6 про те, що розпорядження видано міським головою на підставі поданих нею документів, необхідних для приватизації квартири не заслуговує на увагу, оскільки спірна квартира станом на травень 2013 рік не відносилась до державного житлового фонду та взагалі не підлягала приватизації на підставі Закону України «Про приватизацію».
Відповідно до статті 9 ЖК Української РСР громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського жилого фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів.
Згідно із статтею 58 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського жилого фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.
Матеріалами справи підтверджується, що на підставі рішення виконкому Івано-Франківської міської ради №191 від 13 червня 1998 року ОСОБА_6 на склад сім`ї з 3 осіб видано ордер на житлове приміщення №003372 – квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 30 т.1).
Підстави і порядок визнання ордера на жиле приміщення недійсним передбачені статтею 59 ЖК УРСР, відповідно до якої ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень. Вимогу про визнання ордера недійсним може бути заявлено протягом трьох років з дня його видачі.
Аналіз наведеної норми дає підстави для висновку, що ордер на жиле приміщення визнається судом недійсним у випадку, коли при вирішенні питання про надання жилого приміщення мали місце: неправомірні дії службових осіб; було порушено порядок та умови їх надання і такий позов заявлений до суду не пізніше трьох років з дня видачі ордера.
Разом з тим, позивачкою не надано доказів, які б свідчили про наявність підстав, передбачених статтею 59 ЖК УРСР, для визнання ордера недійсним. Факт оформлення права власності на спірну квартиру за позивачем за змістом наведеної норми не є підставою для визнання ордеру недійсним. Такий факт не є підставою і для визнання ордеру нечинним, що застосований судом, оскільки не передбачений як спосіб захисту порушеного права.
При цьому, суду в даному випадку слід було врахувати, що сім`я ОСОБА_12 правомірно вселилася в спірну квартиру, на підставі виданого ордеру, а відновлення порушеного права ОСОБА_10 , спадкоємцем якої є позивач, повинно здійснюватися у інший визначений законом спосіб, а не шляхом визнання нечинним ордеру відповідачів.
Проте суд місцевий суд зазначених вимог закону та обставин справи не врахував, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про визнання нечинним ордеру.
Частиною першою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до частини першої статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.
З матеріалів справи вбачається, що в ході розгляду справи позивачка уточнила позовні вимоги та просила також усунути перешкоди в користуванні частиною будинку по АДРЕСА_2 в межах об`єму квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 43,4 кв.м у спосіб виселення з ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , а також будь-якої іншої особи, яку вселено ними в цю квартиру та вселити її в квартиру.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.
Згідно з пунктами 1, 3, 5 частини четвертої статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються, зокрема: фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи,щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову,крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику; норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.
Пунктом 1 частини п`ятої вищевказаної статті 265 ЦПК України визначено, що у резолютивній частині рішення зазначаються, зокрема, висновок суду про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог.
Висновок суду про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимогне може залежати від настання або ненастання певних обставин (умовне рішення) (частина шоста статті 265 ЦПК України).
Статтею 6 Конвенції встановлено, що справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.
Рішенням ЄСПЛ від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.
У порушення норм процесуального права, в рішенні міського суду не наведено жодного мотиву, а також не вказано підстави його ухвалення, пов`язаного із розглядом позовної вимоги про усунення перешкод у користуванні спірною квартирою шляхом виселення ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_7 та вселення в цю квартиру ОСОБА_5 , стягнення по 6000,00 грн щомісячно в порядку грошової індексації, тоді як за змістом резолютивної частини в її задоволенні також відмовлено.
Даючи оцінку заявленій вимозі апеляційний суд виходить з наступного.
Як на підставу своїх вимог, позивач посилається на норми ЦК України в частині прав власника щодо усунення перешкод шляхом виселення.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно зі статтею 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті).
У статті 114 ЖК УРСР передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення.
Частиною третьою статті 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.
Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.
Згідно із частинами першою, другою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.
Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Враховуючи, що для ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 спірна квартира є єдиним місцем проживання (докази на підтвердження протилежного в матеріалах справи відсутні), оцінивши баланс інтересів сторін, колегія суддів вважає, що виселення відповідачів без надання іншого житла не відповідає легітимній меті в контексті статті 8 Конвенції. 
При цьому, неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом через його зайняття іншими особами, не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.
В частині вимоги ОСОБА_13 про стягнення до виселення з квартири ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 з Івано-Франківської міської ради на користь ОСОБА_5 щомісячно по 6 000,00 грн з індексацією, то така з огляду на відмову у задоволенні вимоги про усунення перешкод також не підлягає до задоволення.
В частині вимог про визнання права на земельну ділянку біля будинку суд виходить з такого.
Статтею 377 ЦК України визначено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
Частинами першою та другою статті 120 ЗК України передбачено, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
Системний аналіз змісту наведених норм статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.
Згідно з частиною першою статті 116 ЗК України (в редакції чинній на час видачі оспорюваних рішень) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Встановлено, що рішенням Івано-Франківської міської ради від 18 жовтня 2013 року № 1250-38 «Про передачу у власність та надання в користування громадянам земельних ділянок та внесення змін до рішень» надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд громадянам, згідно додатку 2. 
В списку громадян, яким надається дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) під АДРЕСА_5 зазначено ОСОБА_6 і ОСОБА_8 , адреса земельної ділянки: АДРЕСА_2 , площа земельної ділянки 0,0604 га (а.с. 16-17, 18 т. 1).
Відповідно до рішення Івано-Франківської міської ради від 21 березня 2014 року № 1383-43 «Про передачу у власність та надання в користування громадянам земельних ділянок та внесення змін до рішень» вирішено: внести зміни в п.16 додатку 2 до рішення 38 сесії міської ради 6-го демократичного скликання від 18 жовтня 2013 року в частині зміни кількості співвласників при передачі у спільну сумісну власність земельної ділянки площею 0,0604 га на АДРЕСА_2 та викласти його в наступній редакції: «… ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 ...” і далі по тексту було «… громадянам ОСОБА_6 , ОСОБА_8 …» (а.с. 19, т. 1).
В засіданні апеляційного суду з`ясовано, що саме на підставі вказаних рішень міської ради ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 та ОСОБА_8 оформили право власності на земельні ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), які розташовані по АДРЕСА_2 .
Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЗК України земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам. У спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки співвласників жилого будинку. Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом.
Таким чином, земельна ділянка у спільну сумісну власність може передаватись тільки співвласникам жилого будинку.
Разом з тим, станом на час прийняття оскаржуваних рішень міської ради сім`я ОСОБА_12 не була власником житлового будинку (чи його частини), з огляду на встановлену незаконність розпорядження про передачу у власність квартири ОСОБА_6 ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , відсутні і підстави для отримання прав на земельну ділянку пов`язану з цим житловим приміщенням.
За таких обставин передача у спільну сумісну власність  ОСОБА_6 ОСОБА_7 , ОСОБА_2 та ОСОБА_8 земельної ділянки площею 0,0604 га по АДРЕСА_2 відбулася всупереч вимог закону та порушує права та інтерес ОСОБА_5 як власника квартири в будинку АДРЕСА_2 .
У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (стаття 155 ЗК України).
З огляду на вищенаведене рішення Івано-Франківської міської ради від 18 жовтня 2013 року № 1250-38 «Про передачу у власність та надання в користування громадянам земельних ділянок та внесення змін до рішень» в частині надання ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 та ОСОБА_8 дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), площею 0,0604 га по АДРЕСА_2 та рішення Івано-Франківської міської ради від 21 березня 2014 року № 1383-43 «Про передачу у власність та надання в користування громадянам земельних ділянок та внесення змін до рішень» в частині передачі їм у спільну сумісну власність вказаної земельної ділянки підлягають скасуванню.
Зважаючи на те, що саме на підставі рішення органу місцевого самоврядування набувається право на землю, скасування рішень в даному випадку буде ефективним способом захисту порушеного права. А оскільки земельна ділянка передана у спільну сумісну власність, рішення підлягають скасуванню і в частині співвласника ОСОБА_8 .
Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до частини першої, другої статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.
Нормами частини першої статті 81 ЗК України визначено способи набуття права власності на земельні ділянки, а саме: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).
Звертаючись із позовними вимогами про визнання права на земельні ділянки, ОСОБА_5 фактично просить визнати за нею право власності на частини сформованих земельних ділянок для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться по АДРЕСА_2 кадастровий номер 2610100000:06:002:0426 та кадастровий номер 2610100000:06:002:0427, які належали ОСОБА_6 , ОСОБА_2 ОСОБА_7 , та ОСОБА_8 .
Разом з тим, право на земою набувається у визначений законом спосіб та у випадках передбачених законом на підставі рішення органу місцевого самоврядування, тобто при необхідності здійснення ряду комплексних дій, тому вказана позовна вимога у визначений позивачкою спосіб захисту не може бути задоволена.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_6 про те, що у задоволенні позовних вимог про визнання припинення ордеру про вселення, скасування розпорядження міського голови, скасування рішень міської ради в частині передачі їм спірних земельних ділянок необхідно відмовити у зв`язку із неналежним складом сторін (незалучення їх у якості співвідповідачів) не заслуговують на увагу.
З матеріалів справи вбачається, що в грудні 2016 року ОСОБА_5 відповідною заявою уточнила позовні вимоги та збільшила їх. При цьому, у них ОСОБА_6 , ОСОБА_2 ОСОБА_7 , ОСОБА_8 позивачка зазначила в якості співвідповідачів. Вказана заява прийнята до розгляду судом першої інстанції та згідно даних журналу судового засідання від 30 січня 2017 року (а.с.150 т.1, звукозапис судового засідання) суд ухвалив у зв`язку з цим, направити копії позову новим відповідачам. Зазначення вказаних осіб у рішенні суду в якості третіх осіб, не змінює їх процесуальний статус.
14 жовтня 2019 року позивачем подано ще одну заяву про уточнення позовних вимог без зміни складу відповідачів. При цьому, як випливає зі змісту запису судового засідання, заява подана на вимогу суду у зв`язку із заявленням позивачем альтернативної вимоги. Заяву сторона позивача підтримала. Така заява також прийнята судом, а вимоги заявлені в ній розглянуті по суті.
Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
З огляду на вищенаведене, колегія суддів приходить до переконання, що рішення місцевого суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про скасування рішення Івано-Франківської міської ради від 21 березня 2014 року № 1383-43 та рішення від 18 жовтня 2013 року № 1250-38 в частині окремих пунктів та в частині задоволення вимоги про визнання факту припинення чинності ордеру про вселення в квартиру постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому його необхідно скасувати. Ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позовної вимоги про визнання факту припинення чинності ордеру на вселення в квартиру відмовити. Позовні вимоги про скасування рішення Івано-Франківської міської ради від 21 березня 2014 року № 1383-43 та рішення від 18 жовтня 2013 року № 1250-38 задоволити. 
Оскільки судом першої інстанції ухвалено правильне по суті рішення в частині відмови у задоволенні вимог про визнання права власності на частину земельної ділянки за ОСОБА_5 , його необхідно змінити шляхом зміни мотивувальної частини з урахуванням висновків, сформульованих в цій постанові. В решті рішення суду необхідно залишити без змін.
Керуючись статтями 374, 376, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційні скарги ОСОБА_5 , Івано-Франківської міської ради та ОСОБА_6 задоволити частково.
Рішення Івано-Франківського міського суду від 16 липня 2021 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про скасування рішення Івано-Франківської міської ради від 21 березня 2014 року № 1383-43 та рішення від 18 жовтня 2013 року № 1250-38 в частині окремих пунктів та в частині задоволення вимоги про визнання факту припинення чинності ордеру про вселення в квартиру скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення.
В задоволенні позовної вимоги ОСОБА_5 до Івано-Франківської міської ради, ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 про визнання факту припинення чинності ордеру на вселення в квартиру відмовити.
Позовні вимоги  ОСОБА_5 до Івано-Франківської міської ради, ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 про скасування рішення Івано-Франківської міської ради від 21 березня 2014 року № 1383-43 та рішення від 18 жовтня 2013 року № 1250-38 задоволити.
Скасувати рішення Івано-Франківської міської ради від 18 жовтня 2013 року № 1250-38 «Про передачу у власність та надання в користування громадянам земельних ділянок та внесення змін до рішень» в частині надання ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 та ОСОБА_8 дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), площею 0,0604 га по АДРЕСА_2 (п.16). 
Скасувати рішення Івано-Франківської міської ради від 21 березня 2014 року № 1383-43 «Про передачу у власність та надання в користування громадянам земельних ділянок та внесення змін до рішень» в частині передачі у спільну сумісну власність ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 та ОСОБА_8 земельної ділянки площею 0,0604 га по АДРЕСА_2 (п.27).
Мотивувальну частину рішення суду в частині відмови у задоволенні вимог про визнання права власності на частину земельної ділянки за ОСОБА_5 викласти в редакції цієї постанови. 
В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повна постанова оформлена 23 грудня 2021 року.

Суддя-доповідач                                                                Л.В. Василишин 
Судді:                                                                                М.Д. Горейко
                                                                       І.О. Максюта