справа № 754/6384/21                                   головуючий у суді І інстанції Таран Н.Г.
провадження № 22-ц/824/1269/2022           суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.

П О С Т А Н О В А
Іменем України
26 січня 2022 року                                                                                          м. Київ
Київський апеляційний суд 
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Головуючого судді Фінагеєва В.О., 
суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,
  за участю секретаря Гасюк В.В.,
 
розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 15 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - відділ з питань реєстрації місця проживання, перебування фізичних осіб Деснянської районної державної адміністрації, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
В С Т А Н О В И В:
 
У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом та просила визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою за адресою АДРЕСА_1 .
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що квартира за вищезазначеною адресою є власністю ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 30 січня 2004 року. Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 18 грудня 2020 року встановлено, що квартира є особистою приватною власністю ОСОБА_1 , оскільки набута за договором дарування. Відповідач не подавав на зазначене рішення апеляційну скаргу. З моменту розлучення та по момент звернення з позовною заявою відповідач вчиняє протиправні дії відносно позивача та її майна. Протиправність дій відповідача підтверджується зверненнями до поліції та листами, які долучені до позову. З 2009 року відповідач не проживає у спірній квартирі. З вказаного часу за погодженням з відповідачем спірна квартира здається в оренду. Відповідач має у власності інше нерухоме майно та фактично проживає в елітному котеджі « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». Відповідач добровільно виселився з квартири, добровільно не проживає в ній та не вживає реальних дій, що свідчать про таке бажання. ОСОБА_3 є заможною людиною, здає в оренду нерухоме майно, а тому ніяким чином житлове право відповідача не порушене.
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 15 вересня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що вона просила суд першої інстанції зняти з реєстрації свого колишнього чоловіка - ОСОБА_3 , який з 2009 року не проживає у спірній квартирі. Дана квартира є особистою приватною власністю ОСОБА_1 , оскільки набута нею за договором дарування. Факт не проживання відповідача у спірній квартирі з 2009 року підтверджено останнім в судовому засіданні під звукозапис. Позивач вказує на те, що мають також бути застосовані норми ст. 116 ЖК Української РСР, оскільки відповідач має непогашену судимість та вчиняв неправомірні дії стосовно життя та майна ОСОБА_1 . Зазначене підтверджується наданим суду відповідачем вироком суду та наявними в матеріалах справи доказами, які надані позивачем. У випадку задоволення позову житлові права відповідача ніяким чином порушені не будуть, оскільки відповідач має у власності інше нерухоме майно. Відмова відповідача від зняття з реєстрації є нічим іншим як особистими образами та помстою. Крім того, судом першої інстанції не було взято до уваги той факт, що відсутнє судове рішення про скасування права власності позивача на спірну квартиру.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 вказує на те, що ним в судовому порядку оскаржується договір дарування частини квартири від 01 червня 2004 року. Справа знаходиться на розгляді в Деснянському районному суді міста Києва, що не заперечувалось представником позивача в суді першої інстанції. Позивач вказує на те, що рішенням Деснянського районного суду міста Києва встановлено, що спірна квартира є особистою приватною власністю ОСОБА_1 . Однак, дане рішення оскаржено відповідачем в апеляційному порядку, а, відтак, посилання позивача на те, що зазначене рішення не оскаржується і набрало законної сили, не ґрунтуються на вимогах чинного процесуального законодавства. Відповідач також зазначає, що він не проживає в садовому будинку АДРЕСА_2 , оскільки будинок знаходиться практично за 40 км. від міста Києва. Бізнес відповідача знаходиться в місті Києві, а тому він змушений проживати на зйомних квартирах. Відповідач вказує на те, що йому було б зручно проживати в спірній квартирі, однак, він не може туди потрапити, оскільки позивач здає зазначену квартиру в оренду.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено, що спірним житлом є квартира АДРЕСА_1 .
Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 30 січня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною В.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 332, ОСОБА_4 передала у власність ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в рівних частках квартиру АДРЕСА_1 (а.с.10).
Відповідно до договору дарування частини квартири від 01 червня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною В.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 3959, ОСОБА_3 передав ОСОБА_1 безоплатно у власність Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 (а.с.9).
Як вбачається з договору оренди квартири від 15 липня 2018 року ОСОБА_1 здає в оренду квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_5 (а.с.36-37).
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що представником позивача в судовому засіданні вказано про те, що в Київському апеляційному суді перебуває справа № 754/17322/15-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.   Позов про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є передчасним.
Однак, апеляційний суд не може погодитися з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Згідно з частиною першою статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Згідно зі статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких  порушень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.
Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.
Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.
З матеріалів справи вбачається, що квартира за адресою АДРЕСА_1 належала на праві власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 по Ѕ частині кожному. 01 червня 2004 року ОСОБА_3 подарував свою частину квартири позивачу. 
Зазначене свідчить, що відповідач свідомо вчинив дії, направлені на відчуження свого права власності позивачу, а, отже, і права користування спірною квартирою, яке є складовою права власності.
Статтею 346 ЦК України визначено підстави припинення права власності, серед яких підставою припинення права власності є, зокрема, відчуження власником свого майна, що й було зроблено відповідачем у справі. 
У своїй постанові від 25 липня 2018 року у справі № 638/13030/13-ц Верховний Суд зробив висновок, що припинення права користування житлом у колишнього власника, тягне за собою втрату його членами сім`ї права користуватися житлом, а, отже, у такому разі наявні правові підстави для виселення відповідачів. Право користуватися житлом для членів сім`ї власника може виникати та існувати лише за умови, якщо особа, членами сім`ї якої вони є, сама володіє правом власності на житло.
До аналогічних висновків прийшов Верховний Суд у своїх постановах від 02 жовтня 2019 року у справі № 644/6646/14-ц та від 25 лютого 2021 року у справі № 761/26620/16?ц.
З зазначених висновків Верховного Суду вбачається, що власник житла, який в добровільному порядку відчужив його іншій особі, втрачає право користування зазначеним житлом.
 Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.
Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.
Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
Поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, п. 47).
У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема, бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.
У даній справі визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою, не буде порушенням вимог Конвенції, оскільки:  втручання у право відповідача на повагу до його житла ґрунтується на законі  (ст. 317, 346, 391, 405 ЦК України); є  необхідним у демократичному суспільстві та  переслідує легітимну мету - захист права власності іншої особи; не завдасть суттєвої шкоди відповідачу, який добровільно відчужив квартиру на користь позивача та має у власності інше нерухоме майно, в тому числі, житло (квартира в АДРЕСА_4 ), яку здає в оренду іншим особам, та має можливість сам в ній проживати. 
При цьому, відповідач вказує на те, що дана квартира є предметом його бізнесу, здається в оренду та з неї сплачуються податки та інші платежі. 
У той же час, відповідач не вказав  суду жодних підстав, які надають йому право безкоштовно проживати в квартирі, яка належить позивачу, здаючи своє житло в оренду з метою отримання прибутку.
 Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, відповідач вказував на те, що договір дарування частини квартири оспорюється ним в судовому порядку. Крім того, відповідачем оскаржено до Київського апеляційного суду рішення Деснянського районного суду міста Києва про поділ майна подружжя, де спірна квартира також є предметом спору. 
Зазначені доводи апеляційний суд не може прийняти до уваги, оскільки на час розгляду даної справи судові рішення про визнання договору дарування недійсним чи про поділ майна, зокрема, квартири відсутні. Остання належить на праві власності позивачу. Зазначений факт визнано відповідачем в судовому засіданні суду апеляційної інстанції. 
Сам факт звернення ОСОБА_3 до суду з даними позовами не є підставою для відмови у задоволенні позову про визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою.
Враховуючи вищезазначене, рішення суду першої інстанції у силу вимог ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права з прийняттям постанови по суті позовних вимог.  
Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
При подачі позовної зави та апеляційної скарги позивач сплатила судовий збір на загальну суму 2 270 грн. (908+1362). Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у зазначеному розмірі. 
На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -   
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити.
Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 15 вересня 2021 року скасувати та прийняти постанову.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - відділ з питань реєстрації місця проживання, перебування фізичних осіб Деснянської районної державної адміністрації, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.
Визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .  
Стягнути з ОСОБА_3 , проживаючого по АДРЕСА_5 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , зареєстрованої по АДРЕСА_6 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , судовий збір у розмірі 2 270 (дві тисячі двісті сімдесят) гривень.   
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повне судове рішення складено 28 січня 2022 року.

Головуючий                                                                        Фінагеєв В.О.
 
Судді                                                                                            Кашперська Т.Ц.
 
Яворський М.А.