ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
 
іменем України

23 грудня 2021 року
м. Харків

справа № 953/5481/20
провадження № 22-ц/818/379/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого – Котелевець А.В.,
суддів – Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,
за участю секретаря – Гришиної А.О.,

ім`я (найменування) сторін:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
представник –  ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_3 – представника ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 10 липня 2020 року в складі судді Ляха М.Ю.,

у с т а н о в и в:

В квітні 2020 року  ОСОБА_1  в особі представника ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики.
Позов мотивовано тим, що 22 травня 2018 року ОСОБА_2 позичив у нього грошові кошти в розмірі 55 124,72 грн зі строком повернення до 21 грудня 2018 року, про що була складена розписка. Однак, у зазначений в розписці строк боргові зобов`язання відповідачем не виконані.
Зазначає, що відповідно до статтей 625, 1048 ЦК України він має право на стягнення 3 % річних за період з 22 грудня 2018 року по 31 березня 2020 року в розмірі 2 111,35 грн та інфляційних втрат за цей же період в розмірі 2 293,18 грн.
Також, позивач просив стягнути з відповідача сплачений судовий збір в розмірі 840,80 грн та 21 131,00 грн – витрат на професійну правничу допомогу.

14 травня 2020 року  ОСОБА_3 – представник ОСОБА_2 подав відзив на позовну заяву, в якому просив у задоволенні позовних вимог відмовити.
Відзив мотивовано тим, що грошові кошти за борговою розпискою від 22 травня 2018 року не передавались, оскільки остання не була направлена на реальне настання правових наслідків, а укладена з метою врегулювання питання про сплату відсотків за іншими укладеними між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 договорами позики від 05 квітня 2016 року та 04 травня 2016 року. Оскільки укладений між сторонами правочин направлений на приховування іншого правочину, він є нікчемним, а тому правові підстави для задоволення позову відсутні.
Зазначає, що главою 8 ЦПК України не передбачено стягнення витрат на правову допомогу. Таку вимогу може пред`явити адвокат чи правник до свого клієнта з вимогою відшкодувати свої витрати та упущену вигоду і лише на підставі договору про надання правничої допомоги, за яким не розрахувався клієнт.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 10 липня 2020 року позов ОСОБА_5 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 заборгованості в загальному розмірі 59 529,25 грн, з яких: сума основного боргу – 55 124,72 грн; 3 % річних за прострочення виконання зобов`язання – 2 111, 35 грн; інфляційні втрати – 2 293,18 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 судовий збір в розмірі 840,80 грн та 4 802,50 грн – витрат на професійну правничу допомогу.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що між сторонами виникли договірні відносини за договором позики на суму 55 124,72 грн. Враховуючи, що  ОСОБА_2  у передбачений строк боргові зобов`язання не виконав, грошові кошти не повернув, позовна вимога про стягнення тіла позики підлягає задоволенню з урахуванням вимог частини другої статті 625 ЦК України.
Оскільки розгляд справи відбувався за відсутності представника позивача на підставі його заяви у порядку спрощеного позовного провадження, частина послуг на правову допомогу, які зазначені в акті здачі – прийняття виконаних робіт, не надавались. У зв`язку з чим наявні підстави для зменшення розміру заявлених позивачем витрат щодо надання професійної правничої допомоги шляхом виключення із запропонованого обсягу наданих послуг таких видів послуг/робіт: аналіз документів, зустріч, консультація клієнта - 1 година; пошук та аналіз судової практики з питань застосування законодавства у спірних правовідносинах - 1 година; написання проекту позову - 2 години; ознайомлення з матеріалами справи та підготовка відповіді на відзив на позовну заяву - 1 година. Отже, суд першої інстанції вважав, що, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню грошова сума в розмірі 4 802,50 грн, з розрахунку: 960,50 грн – вартість однієї години адвоката * 5 годин.

10 серпня 2018 року ОСОБА_3 – представник ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на підстави, передбачені статтею 376 ЦПК України, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нову постанову про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не виявив справжню правову природу укладеного договору позики (боргової розписки), а тому невірно зробив правові висновки та неправильно застосував норми матеріального права. Крім того, суд першої інстанції залишив поза увагою те, що позивачем не надано оригіналу боргової розписки, на підставі якого він бажає стягнути з відповідача грошові кошти.

19 жовтня 2020 року  ОСОБА_4 – представник ОСОБА_5 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Відзив мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з дотримання норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування в апеляційній скарзі не наведені.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини першої статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України – в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що 22 травня 2018 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_2 грошову суму в розмірі 55 124,72 грн та зобов`язався повернути зазначені кошти до 21 грудня 2018 року.

Вказані обставини підтверджено наявним в матеріалах справи оригіналом розписки ОСОБА_5 від 22 травня 2018 року (а. с. 138).

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника.

Розписка є документом, який боржник видає кредитору, підтверджуючи як укладення договору позики, так і його умови, а також засвідчуючи отримання певної грошової суми.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17.

Частиною четвертою статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до статті 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність оригіналу боргової розписки у кредитора свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 81 ЦПК України надає право сторонам та іншим учасникам справи подавати докази на підтвердження своїх вимог або заперечень. 

Доказами є будь – які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

В статті 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (стаття 80 ЦПК України).

Згідно з статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Ухвалюючи рішення у справі суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову в частині стягнення тіла боргу, оскільки наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення в ній про повернення оспорюваної суми, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

Установивши, що свій обов`язок повернути борг позивачу відповідач не виконав, суд першої інстанції також дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних від простроченої суми та інфляційних втрат.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не встановлено правову природу правочину між сторонами є необґрунтованими, оскільки суд надав належну правову оцінку змісту розписки з якої вбачається, що відповідач зобов`язався повернути позикодавцю борг в розмірі 55 124,72 грн у строк до 21 грудня 2018 року.

Доказів існування між сторонами правовідносин, що виникли на підставі інших розписок, матеріали справи не містять.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та фактично зводяться до незгоди апелянта з мотивами, з яких суд виходив, вважаючи обґрунтованими вимоги позивача.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 141, 367, п. 1 ч.1 ст. 374, ст. ст. 375, 381 – 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 – представника ОСОБА_2 – залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 10 липня 2020 року – залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду. 

Повне судове рішення складено 24 грудня 2021 року.

Головуючий А.В. Котелевець

Судді І.В. Бурлака

О.М. Хорошевський