______

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2022 року
        
м. Чернівці

cправа № 725/3419/20

провадження № 822/84/22-ц

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Кулянди М.І.,
суддів: Одинака О.О., Височанської Н.К.,
за участю секретаря Паучек І.І.,
учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ,
відповідач ОСОБА_2 , 
третя особа приватний нотаріус Сторожинецького нотаріального округу Сирбу Людмила Борисівна,
апеляційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , на рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 17 листопада 2021 року,
головуючий в суді першої інстанції суддя Нестеренко Є.В.
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2020 року ОСОБА_1  звернувся до суду із позовом до  ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Сторожинецького нотаріального округу Сирбу Л. Б. про визнання заповіту недійним. 
У позові ОСОБА_1 посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_4 .
Після звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини йому стало відомо про те, що ОСОБА_4 заповіла все майно ОСОБА_2 .
Указував на те, що його мати тяжко хворіла, за станом здоров`я не могла говорити, писати, читати вголос, заповіт складено з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, а саме, не були додержані в момент вчинення правочину стороною вимоги, які встановлені ст.1247, 1257 ЦК України.
Вважає, що заповіт ОСОБА_4 , який було посвідчено 05 грудня 2018 року приватним нотаріусом Сторожинецького районного нотаріального округу Сирбу Л.Б., є недійсним.
Просив суд визнати заповіт, складений 05 грудня 2018 року ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Сторожинецького районного нотаріального округу Сирбу Л.Б., який зареєстрований в реєстрі за №1785, недійсним.
Короткий зміст ухвали суду першої інстанції
Рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 17 листопада 2021 року в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Сторожинецького нотаріального округу Сирбу Л. Б. про визнання заповіту недійним відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав вважати складений ОСОБА_4 заповіт недійсним, оскільки позивач не надав суду жодного належного та допустимого доказу порушення вимог чинного законодавства при його складанні чи посвідченні.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апелянт у своїй апеляційній скарзі посилається на те, що суд першої інстанції не в повному обсязі дослідив всі обставини, що мають значення для справи, допустивши порушення норм матеріального та процесуального права. 
В обґрунтування скарги зазначає, що судом першої інстанції не досліджено медичні документи, із змісту яких вбачається, що мати позивача ОСОБА_4 тяжко хворіла.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи 
ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_5 ,. подав відзив на апеляційну скаргу. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.
Посилається на те, що аргументи ОСОБА_1 викладені в апеляційній скарзі, є безпідставними.
Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла  ОСОБА_4 
05 грудня 2018 року, ОСОБА_4 склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Сторожинецького районного нотаріального округу Сирбу Л.Б., та зареєстрований в реєстрі за №1785. 
Згідно зі спадковою справою №638/2019, заведеної після смерті ОСОБА_4 , із заявою про бажання прийняти спадщину звернулись ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
За життя покійна ОСОБА_4  хворіла, що підтверджується оригіналами медичних карток амбулаторної хворої ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 , та оригіналами іншої медичної документації. 
Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у справі, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.
Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.
Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
Статтею 1234 ЦК України визначено, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.
Установлено, що згідно із заповітом від 05 грудня 2018 року ОСОБА_4 заповіла ОСОБА_2 все своє майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалося.
Стаття 1257 ЦК України передбачає, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
Заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).
Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 272/1197/18 (провадження № 61-15998св20).
Правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені (частина перша статті 225 ЦК України).
Тлумачення статті 225 ЦК України свідчить, що правила цієї статті поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).
Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
З позовом про визнання правочинів недійсними на підставі статті 225 ЦК України звертається: або сторона правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними; або в разі її смерті - інші особи, чиї цивільні права або інтереси порушені. До інших осіб відносяться, зокрема, спадкоємці сторони правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.
Тлумачення частини другої статті 1257 ЦК України свідчить, що для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити юридичну долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК України.
Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 703/4689/18 (провадження № 61-14976св21).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до норм процесуального закону зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін.
Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так й інших доказів. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на час вчинення правочину. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи на час вчинення правочину.
Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним з доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа у конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
Сам по собі факт наявності у заповідача захворювань не є достатнім доказом його неспроможності розуміти значення своїх дій та/або керувати ними при складанні заповіту і не спростовує презумпцію психічного здоров`я.
Разом з тим, висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях. Для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19).
Відповідно до висновку експертизи ОКНП «Чернівецька обласна психіатрична лікарня» № 330 від 05 травня 2021 року, комісія експертів не може надати категоричних відповідей на поставлені питання в ухвалі суду «Чи страждала або мала ознаки за життя ОСОБА_4 на момент укладення нею заповіту, а саме станом на 05 грудня 2018 року на тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння або інше психічне захворювання?» та «Чи здатна була   ОСОБА_4 на момент укладення нею заповіту, а саме станом на 05 грудня 2018 року, усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними?» оскільки, ретроспективно аналізуючи увесь об`єм досліджених медичних документів слідує, що за час амбулаторних та стаціонарних курсів лікувань підекспертної у різних лікувальних закладах м. Чернівці та Чернівецької області, починаючи з 2001 року і по день смерті їй виставлялись різні неврологічні діагнози, наявні в той час зміни трактувались то як наслідки перенесених черепно-мозкових травм з різними синдромами, в тому числі синдромом ОСОБА_6 , то як хвороба ОСОБА_6 . За даними наданої медичної документації не прослідковується якими фахівцями, коли, в якому медичному закладі та саме який базовий кінцевий клінічний діагноз був виставлений підекспертній ОСОБА_4 за життя. Для теперішньої експертної оцінки це займає одну із ключових позицій, оскільки, тільки наявність чіткого, повного та верифікованого за життя захворювання ОСОБА_4 дало б змогу ретроспективно, експертним шляхом, об`єктивно дослідити як особливості цього захворювання, так і порівняти їх з існуючими клінічними стандартами оцінки психічного стану та можливих психічних розладів, що характерні саме для конкретного, верифікованого захворювання. В усіх представлених медичних документах основний акцент зроблений на освітлення неврологічного та в деяких випадках, соматичного стану підекспертної. В трьох із них (витягу із а/к №8 Красноїльської АЗПСМ; м/к (б/н) та витягу із історії хвороби №64) серед скарг, що надавала підекспертна в той час відмічені скарги на зниження пам`яті, що не виключає наявності у неї психічних змін того чи іншого характеру та ригістру. Аналіз усіх допитаних у судових засіданнях свідків експертами детально проаналізовані. Однак, оскільки вони носять загальний, а часом і взаємовиключний характер, дати їм повну та об`єктивну експертну оцінку не представляється можливим. 
Отже доказів того, що ОСОБА_4 на час укладення заповіту мала абсолютну неспроможність розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, позивач суду не надав, оскільки висновок проведеної у цій справі судово-психіатричної експертизи не є категоричним.
При цьому, право дієздатної фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 та стаття 1234 ЦК України).
Нездійснення цього права не є підставою для його припинення.
Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача.
Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.
Юридична природа заповіту ґрунтується на його законодавчому визначенні як особистого розпорядження фізичної особи на випадок смерті.
Правова природа цього розпорядження визначається судовою практикою як односторонній правочин, що тягне відповідні правові наслідки.
Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі № 558/520/17 (провадження № 61-3640св21).
Відповідно до статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу.
Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.
Звертаючись до суду із вимогами про визнання заповіту недійсним, позивач, серед іншого, посилався на те, що заповідач не могла говорити, писати, читати вголос.
Аналіз норм Книги шостої ЦК України свідчить, що її нормами визначені вимоги до особи заповідача (стаття 1234 ЦК України), змісту заповіту (статті 1236-1240, 1246 ЦК України), загальні вимоги до форми заповіту (стаття 1247 ЦК України), порядку його посвідчення нотаріусом та посадовою особою органу місцевого самоврядування (статті 1248, 1249, 1251, 1253 ЦК України), для яких законодавцем визначені і наслідки їх порушення.
Зміст частини першої статті 1257 ЦК України у смисловому зв`язку з іншими нормами дає підстави вважати, що порушеннями вимог до форми і посвідчення заповіту є лише ті, які прямо зазначені у главі 85 ЦК України, зокрема у статтях 1247-1249, 1251, 1253 ЦК України.
Аналіз цих статей дає змогу констатувати, що законодавець висуває такі вимоги до форми заповіту, як письмова з нотаріальним посвідченням.
Проте, допускаються й інші способи посвідчення заповіту, враховуючи численні обставини, в яких може опинитися особа, яка бажає реалізувати своє право на заповіт.
Встановлені законодавцем правові механізми посвідчення заповіту доводять, що вони розраховані на те, щоб остання воля заповідача була виражена вільно і не виникло б жодного сумніву в цьому. Саме тому вони можуть бути віднесені до порядку посвідчення заповіту.
Форма заповіту має бути письмова, а порядок його посвідчення - різний: насамперед нотаріусом з додержанням вимог статей 1248, 1249 ЦК України, посадовою особою органів місцевого самоврядування (стаття 1251 ЦК України); іншими посадовими особами, зазначеними у частинах першій-шостій статті 1252 ЦК України, з додержанням вимог частини сьомої цієї статті.
Позивач та її представник, доводячи неможливість заповідачки писати, не заявляли клопотання про призначення в цій справі почеркознавчої експертизи з метою спростування обставин щодо належності підпису у спірному заповіті ОСОБА_4 . 
Водночас суд першої інстанції, з яким погоджується й апеляційний суд, належним чином дослідивши наявні у справі докази та надавши їм оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки, як свідчать матеріали справи, оспорюваний заповіт складений у письмовій формі, містить місце та дату його складення, прізвище, ім`я та по батькові спадкодавця, дату та місце її народження, а також прізвище, ім`я та по батькові спадкоємця із зазначенням родинних зв`язків з ним (брат ОСОБА_2 ), заповіт посвідчений приватним нотаріусом Сирбу Л.Б., у тексті заповіту вказано, що особу заповідача та її дієздатність нотаріусом перевірено. 
При цьому позивачами не доведено, що заповіт підписаний не ОСОБА_4 або що він не відповідає її внутрішній волі, чи порушено порядок його складення або посвідчення.
Відмітка у тексті заповіту про те, що він прочитаний вголос, не може бути підставою для визнання його недійсним, оскільки згідно із нормою частини третьої статті 1248 ЦК України нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів, у цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним.
Аналогічне положення міститься в пункті 1.7 глави 3, розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 22 лютого 2012 року за № 282/20595.
Згідно з пунктом цього Порядку нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається перед його підписом.
Дослідивши зміст складеного заповіту, судом установлено, що його було записано нотаріусом зі слів спадкодавця. Також заповіт містить посилання на те, що заповіт до підписання прочитаний уголос заповідачем.
Водночас як вірно зазначено судом першої інстанції, що заповідач прочитує заповіт для себе, а не для інших осіб, тому техніка його читання має бути сприйнятною саме для нього, оскільки законодавство не встановлює обмеження  осіб, які мають дефекти мовлення, в їх праві особистого прочитання вголос документів.
Тобто, нотаріусом під час посвідчення заповіту було дотримано порядок його посвідчення.
Отже, матеріали справи не містять доказів, що волевиявлення  ОСОБА_4 щодо складення заповіту на ім`я ОСОБА_2 , не було вільним і не відповідало її волі, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у цій справі.
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. 
Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , залишити без задоволення.
Рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 17 листопада 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Дата складання повного тексту постанови- 15 лютого 2022 року.
Головуючий                                                 М.І. Кулянда 
Судді:                                                          О.О. Одинак 
                                                               Н.К. Височанська