ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/5165/21                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Скалозуб Ю.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  02 лютого 2022 року                                                                                            м. Київ
          
Колегія Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
                                     судді-доповідача Кузьменка В.В.,
                                     суддів: Ганечко О.М., Василенка Я.М.,
                                         
розглянувши у порядку письмового провадження у м. Києві справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього заробітку, за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 30 липня 2021 року,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове утримання за час не проведення остаточного розрахунку при звільненні за період з 20.10.2020 по 17.05.2021.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 30 липня 2021 року позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього грошового утримання за час затримки розрахунку при звільненні зі служби за період з 21.10.2020 (наступний день після звільнення) по 17.05.2021 (день проведення остаточного розрахунку).
Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове утримання за час не проведення остаточного розрахунку при звільненні зі служби за період з 21.10.2020 по 17.05.2021 у розмірі 174570,54 грн.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким скасувати рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 30.07.2021 та відмовити в задоволенні позовних вимог.
Доводи апелянта мотивовані тим, що статтею 117 КЗпП України не встановлена відповідальність власника або уповноваженого ним органу у вигляді виплати середнього заробітку у разі, коли спірним є питання не розміру виплати, а самого права особи на певні виплати при звільненні. вказано, що правило статті 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати. Окрім того, апелянтом звернуто увагу на помилковість визначення суми середнього грошового утримання за час затримки розрахунку при звільненні зі служби за період з 21.10.2020 (наступний день після звільнення) по 17.05.2021 (день проведення остаточного розрахунку), яка підлягає стягненню на користь позивача за спірним рішенням суду.
Розгляд справи здійснено у порядку письмового провадження на підставі пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 , звідки був звільнений та виключений зі списків особового складу частини з 20.10.2021.
Копією виписки з банківського рахунку позивача підтверджується перерахування 17.05.2021 йому коштів в/ч НОМЕР_1 у розмірі 19002,24 грн. У графі “Деталі операції” зазначено: “компенсація за речове майно”.
Згідно з Довідками в/ч НОМЕР_1 від 20.07.2021 № 70/6/254 та № 20/228 грошове забезпечення позивача за два календарних місяця до звільнення (жовтень 2020 року) складало: серпень 2020 року – 11064,30 грн; вересень 2020 року – 11064,30 грн. Кількість відпрацьованих днів: серпень 2020 року – 12; вересень 2020 року – 6.
Вважаючи, що розрахунок при звільненні відповідачем був проведений 17.05.2021, при цьому звільнений зі служби позивач був 20.10.2020, останній звернувся до суду з даним адміністративним позовом, вказавши, що відповідно до статей 116, 117 КЗпП України відповідач зобов`язаний виплатити позивачу грошову компенсацію у розмірі середнього заробітку за час затримки розрахунку.
Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог в частині, суд першої інстанції виходив з того, що сторонами не заперечується, що на виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 30.03.2021 у справі № 620/511/21 позивачу на картковий рахунок 17.05.2021 відповідачем було перераховано суму компенсації за неотримане речове майно, а відтак остаточний розрахунок з позивачем був проведений 17.05.2021 тобто із затримкою.
Даючи правову оцінку фактичним обставинам справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Нормативно-правовим актом, який відповідно до Конституції України   визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі є Закон України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” від 20.12.1991 № 2011-ХІІ (далі - Закон № 2011-ХІІ).
Відповідно до абз. 3 пункту 242 розділу ХІІ Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого   Указом Президента України № 1153/2008 від 10.12.2008, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Як було зазначено, позивач проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 , звідки був звільнений та виключений зі списків особового складу частини з 20.10.2021. Сторонами не заперечується, що на виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 30.03.2021 у справі № 620/511/21 позивачу на картковий рахунок 17.05.2021 відповідачем було перераховано суму компенсації за неотримане речове майно. Отже, остаточний розрахунок з позивачем В/ч НОМЕР_1 був проведений 17.05.2021.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Отже, у даному випадку, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, суд дійшов висновку про можливість застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 08.02.2018 у справі № 805/977/16-а (провадження № К/9901/8708/18), від 04.04.2018 у справі № 805/5111/15-а (провадження № К/9901/6929/18).
Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.05.2020 у справі №   810/451/17 вказала, що якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення. Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 під “належними звільненому працівникові сумами” необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Колегія суддів при розгляді апеляційної скарги вказує на імперативні приписи ч. 5 ст. 242 КАС України, якими передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідачем в доводах апеляційної скарги жодним чином не обґрунтовано наявність підстав для відступу від вищевказаної правової позиції Верховного Суду, яка під час розгляду справи була правомірно врахована судом першої інстанції на виконання ч. 5 ст. 242 КАС України.
Таким чином, колегія суддів погоджується з наявністю підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Оцінюючи твердження апелянта стосовно помилковості розрахунку судом першої інстанції розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, який підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Як вірно вказав суд першої інстанції, з огляду на відсутність спеціального нормативно-правового акта, який би регулював питання розрахунку середньої заробітної плати військовослужбовців, застосуванню до спірних правовідносин підлягають загальні положення, які регламентують порядок розрахунку середньої заробітної плати працівників, що узгоджується з висновками Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, які викладено у постановах від 22.08.2019 у справі № П/811/570/16 та від 28.10.2020 у справі № 826/7297/15.
Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі – Порядок № 100), відповідно до положень якого  середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата (абз. 3 пункту 2).
Суми нарахованої заробітної плати враховуються у тому місяці, за який вони нараховані та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі (абз. 3 пункту 3 Порядку № 100).
Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати (пункт 5 Порядку № 100).
Пунктом 8 Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Так, розмір середньоденного заробітку позивача становить 1229,37 грн (22128,60 грн (загальна сума заробітної плати позивача за серпень-вересень 2020 року) / 18 (кількість відпрацьованих позивачем днів у серпні-вересні 2020 року). Таким чином, середній заробіток позивача за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.10.2020 по 17.05.2021 становить 174570,54 грн (1229,37 грн х 142 робочих днів).
Колегія суддів оцінюючи твердження Військової частини НОМЕР_1 щодо неповного встановлення обставин справи та помилкового застосування положень чинного законодавства судом попередньої інстанції приходить до переконання, що судом першої інстанції було у повній мірі встановлено обставини справи, яким надано належну правову оцінку із дотриманням чинних норм матеріального та процесуального права.
Суд акцентує увагу на тому, що з вини відповідача позивач з 21.10.2020 по 17.05.2021 не отримав остаточний розрахунок при звільненні, на який він мав право, що свідчить про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині.
Судом також враховується правова позиція ЄСПЛ, викладена в рішенні по справі “Стреч проти Сполучного Королівства” (“Stretch - United Kingdom” № 44277/98), в якому суд, здійснюючи прецедентне тлумачення ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначив, що право власності може бути “існуючим майном” або “виправданими очікуваннями” щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи “законними сподіваннями” отримання права власності. 
У справі “Фон Мальтцан та інші проти Німеччини” (“Von Maltzan and Others v. Germany” № 71916/01, № 71917/01 та № 10260/02) ЄСПЛ надав тлумачення поняттю “майно” саме в контексті ст. 1 Першого протоколу до   Конвенції, відповідно до якого таке поняття охоплює як “наявне майно”, так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого “права власності”. При цьому, Суд зробив висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися “активом”: вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є “активом”, на який може розраховувати громадянин як на свою власність.
Враховуючи викладене вище, судова колегія вважає правомірним висновок суду першої інстанції, який частково задовольняючи позовні вимоги вказав на наявність правових підстав для часткового задоволення позову шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо нарахування та виплати позивачу середнього грошового утримання за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.10.2020 по 17.05.2021, та стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнього грошового утримання за час не проведення остаточного розрахунку при звільненні зі служби за період з 21.10.2020 по 17.05.2021 у розмірі 174570,54 грн.
Інші доводи апеляційної скарги Військової частини НОМЕР_1 не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують висновки суду першої інстанцій. Належних обґрунтувань неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права апеляційна скарга відповідача не містить.
Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.
Перевіривши мотивування судового рішення та доводи апеляційної скарги, відповідно до вимог  ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  щодо справедливого судового розгляду, врахувавши ст. 6 КАС України, відповідно до якої суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 242, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, 

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 30 липня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього заробітку – залишити без задоволення.
Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 30 липня 2021 року – залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач                                                                        В. В. Кузьменко 

Судді:                                                                                           О. М. Ганечко 

                                                                                                    Я. М. Василенко