ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/6417/20                                                                      Суддя (судді) першої інстанції: Шевченко Н.М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  10 січня 2022 року                                                                                            м. Київ

          Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
          головуючий суддя                              Грибан І.О.
          судді:                                                  Ключкович В.Ю.
                                                            Парінов А.Б.

          розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 вересня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії, -

У С Т А Н О В И В:

           ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , у якому просив:
          - визнати протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо не проведення своєчасного повного розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні;
          - стягнути з ВЧ НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.11.2018 по 24.02.2020 в сумі 362 985,50 грн.
          Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 вересня 2021 року вказаний адміністративний позов було задоволено частково:
          - визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення своєчасного повного розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні;
          - стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 33 433,03 (тридцять три тисячі чотириста тридцять три) гривні 03 копійки.
          У задоволенні позовних вимог в іншій частині відмовлено.
          Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, Військова частина НОМЕР_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та відмовити у задоволенні позовних вимог. Відповідач, посилаючись на правову позицію, викладену в постановах Верховного Суду від 18 листопада 2019 року у справі № 0940/1532/18 та від 28 січня 2020 року у справі № 822/2663/15, зазначає, що оскільки при нарахуванні і виплаті позивачу сум, належних при звільнені, був відсутній спір щодо їх розміру, підстави для застосування до спірних правовідносин положень ст. 117 КЗпП України відсутні.
          Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 01 листопада 2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 вересня 2021 року та на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України призначено справу до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження.
          Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін та зазначає про безпідставність доводів, викладених в апеляційній скарзі.
          Переглядаючи справу в межах доводів апеляційних скарг на предмет законності та обґрунтованості оскаржуваного рішення, колегія суддів виходить з наступного.
          Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, Позивач проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 та є учасником бойових дій, про що зазначено у посвідченні серії НОМЕР_2 від 19.04.2016.
          Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 № 234 від 06.11.2019 позивача виключено зі списків особового складу частин, всіх видів забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік.
          В день виключення позивача із особового складу, з ним не проведено остаточного розрахунку при звільненні, зокрема не нарахована та не виплачена грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій.
          Даний факт встановлено  рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.12.2019 у справі № 640/20447/19 за позовом ОСОБА_1 до ВЧ НОМЕР_1 , яким  позовні вимоги задоволено, відповідача зобов`язано нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік. На виконання вказаного рішення суду грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки виплачено лише 24.02.2020, про що свідчить відомості з виписки по банківському рахунку.
          Позивач, вважаючи протиправними дії відповідача щодо нездійснення йому виплати вказаної компенсації при звільненні, звернувся до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.11.2018 по 24.02.2020.
          Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що стягнення грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, саме на підставі судового рішення не змінює правової природи таких виплат як коштів, що належали до виплати позивачу на день його звільнення зі служби. Право на отримання вказаних коштів у позивача виникло у зв`язку з проходженням військової служби, а судовими рішеннями відповідне право було лише підтверджене. Оскільки спеціальним законодавством, яким урегульовано порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум при звільненні з військової служби, суд першої інстанції вважав за можливе застосувати до спірних відносин норми ст.ст. 116, 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.
          Суд першої інстанції врахував, що грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій,  була здійснена невідкладно після вирішення судом спору щодо права позивача на отримання такої виплати, у зв`язку з чим визнав за можливе зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнути на користь позивача компенсації в розмірі 33433 грн 03 коп.
          Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.
          Звертаючись до суду з вимогами про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, ОСОБА_1 обґрунтовував свої вимоги тим, що право на виплату таких коштів йому надане ст.ст. 116, 117 КЗпП України.
          У свою чергу відповідач заперечує можливість застосування до спірних правовідносин положень трудового законодавства, адже питання виплати грошового забезпечення військовослужбовцям регулюються спеціальним законодавством.
          Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України визначає Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, що затверджений наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260 (далі - Порядок № 260).
          Разом з тим зазначений Порядок не регулює питання виплати військовослужбовцю відшкодування у разі порушення строків проведення розрахунків із ним, у тому числі порушення строків виплати коштів при звільненні з військової служби.
          Такі правовідносини не врегульовані також Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, що затверджене Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008.
          Водночас правовідносини, пов`язані з відповідальністю роботодавців за невчасне здійснення виплат всіх сум, які належали до сплати звільненому працівнику, врегульовані ст.ст. 116, 117 КЗпП України.
          Питання субсидіарного застосування норм трудового законодавства до правовідносин, пов`язаних із проходженням та звільненням з публічної служби (до якої згідно з п. 17 ч. 1 ст. 4 КАС України належить, зокрема, військова служба) неодноразово розглядалися Верховним Судом.
          Так, у постановах від 15 березня 2019 року у справі № 814/2594/16, від 07 серпня 2019 року у справі № 820/5122/17, від 16 квітня 2020 року у справі № 2а-5178/12/1470    Верховний Суд зазначив, що при розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному. При цьому субсидіарне застосування загальних норм можливе в тих випадках, коли спірні правовідносини не врегульовані нормами спеціального законодавства або врегульовані не повністю.
          Враховуючи, що спеціальне законодавство не врегульовує питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби в Збройних Силах України, що позбавляє таких осіб гарантій на своєчасне фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків, колегія суддів вважає можливим застосувати до спірних правовідносин положення ст.ст. 116, 117 КЗпП України.
          Згідно зі ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
          Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у  статті 116 цього Кодексу.
          Згідно зі ст. 1 Конвенції Міжнародної організації праці від 01 липня 1949 року № 95 «Про захист заробітної плати», ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.
          Положеннями ст. 12 вказаної Конвенції установлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.
          За правилами   ст. 116 КЗпП України  при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
          У свою чергу  ст. 117 КЗпП України передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
          Як раніше зазначалося, між ОСОБА_1 та Військовою частиною НОМЕР_1 існував спір щодо виплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік.
          Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.12.2019 у справі № 640/20447/19 за позовом ОСОБА_1 до ВЧ НОМЕР_1 позовні вимоги задоволено, відповідача зобов`язано нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік.
          Фактична виплата коштів відбулася 24 лютого 2020 року.
          Скаржник наполягає на тому, що положення ст. 117 КЗпП України не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, адже відповідні кошти були виплачені ОСОБА_1 на виконання судового рішення, а не як кошти, що належали йому при звільненні.
          Надаючи оцінку вказаним доводам відповідача колегія суддів враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, що викладена у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17. За змістом вказаного судового рішення якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити відшкодування, зазначене в ч. 1 ст. 117 КЗпП України. Відтак, законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює настання відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення. Натомість,  якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.  Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
          У вказаному судовому рішенні також викладено правовий висновок Великої Палати Верховного Суду про те, що виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
          Колегія суддів звертає увагу, що за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, ухвалення судового рішення про стягнення з відповідача виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця щодо компенсаційних виплат в порядку статті 117 КЗпП.
          Оскільки середні заробіток за час затримки розрахунку при звільненні носить компенсаційний характер, виходячи з принців розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП.
          В даній справі суд першої інстанції взяв до уваги наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум, зокрема щодо отримання компенсації за невикористану додаткову відпустку, право позивача на яку визначено законом; розмір недоплаченої суми; істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, дії відповідача щодо її виплати після вирішення спору.
          З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог та зменшив розмір компенсаційних виплат з урахування пропорційності.
          Апеляційна скарга Військової частини НОМЕР_1 не містить заперечень проти висновку суду першої інстанції про те, що виплата коштів у розмірі 33433 грн 03 коп. є достатнім відшкодуванням за затримку у здійсненні розрахунку із позивачем.
          Отже, доводи апеляційної скарги відповідача Військової частини НОМЕР_1 не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених в рішенні суду від 16 вересня 2021 року, та не можуть бути підставами для його скасування. 
          За викладених обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
          Згідно з п.1 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
          Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.                    
          З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
          Керуючись ст.ст. 241, 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

          Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.
          Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 вересня 2021 року залишити без змін.
          Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.

          Головуючий суддя                                                                      І.О. Грибан  

          Судді                                                                                          В.Ю. Ключкович

                                                                                                    А.Б. Парінов

          (повний текст постанови складено 10.01.2022р.)