ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/29179/21                                                             

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

08 лютого 2022 року                                                                                                      м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Судді-доповідача: Бужак Н. П.
Суддів: Костюк Л.О., Кобаля М.І.
За участю секретаря: Шевченко Е.П.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 грудня 2021 року, суддя Шейко Т.І., у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправною та скасування постанови,-

У С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1  звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) у якому просить визнати протиправними та скасувати  постанови, прийняті старшим державним виконавцем Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Очеретяною Іриною Олександрівною, а саме:
- постанову №54442987 від 15 червня 2021 року про стягнення з боржника ОСОБА_2 виконавчого збору у виконавчому провадженні №54442987 в сумі 22556,48 грн;
- постанову від 16 червня 2021 року про відкриття виконавчого провадження №65837838 про примусове виконання постанови №54442987 від 15 червня 2021 року про стягнення суми виконавчого збору у розмірі 22556,48 грн;
- постанову від 16 червня 2021 року про арешт коштів боржника у виконавчому провадженні №65837838.
Позовні вимоги позивач мотивувала тим, що постанова №54442987 від 15 червня 2021 року про стягнення виконавчого збору була прийнята державним виконавцем у межах виконавчого провадження №54442987 про стягнення з боржника ОСОБА_3 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» суми боргу у розмірі 225 564,80 грн на підставі виконавчого листа №755/601/15-ц від 19 травня 2017 року, виданого Дніпровським районним судом міста Києва. Проте, як убачається із даних автоматизованої системи виконавчого провадження, зазначене виконавче провадження №54442987 має статус «Завершено». Підставою для завершення виконавчого провадження стала заява стягувача від 20 травня 2021 року про повернення виконавчого документу стягувачу без виконання. За таких обставин стягнення виконавчого збору є неправомірним, оскільки відповідно до частини другої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом. Фактичного стягнення суми за виконавчим документом не відбулось. Таким чином, постанова №54442987 від 15 червня 2021 року підлягає скасуваню, і як наслідок, підлягають скасуванню також постанова від 16 червня 2021 року про відкриття виконавчого провадження №65837838 про примусове виконання постанови №54442987 від 15 червня 2021 року про стягнення суми виконавчого збору у розмірі 22556,48 грн. та постанова від 16 червня 2021 року про арешт коштів боржника у виконавчому провадженні №65837838.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 грудня 2021 року адміністративний позов залишено без задоволення.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.
Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши осіб, що з`явились в судове засідання, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено, що 25 лютого 2015 року Дніпровським районним судом м. Києва у справі №755/601/15-ц винесено рішення, яким стягнуто з ОСОБА_4  на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» заборгованість за договором про іпотечний кредит №1155 від 12 червня 2007 року, яка станом на 01 грудня 2014 року складає 14646,14 доларів США, що еквівалентно 220   512,28 грн, та 2847,39 грн, з яких: 12730 доларів США - сума основного боргу, 1214,62 доларів США - сума прострочених платежів, 701,52 доларів США - сума несплачених відсотків, 2667,02 грн - пеня по кредиту, 180,37 грн - три проценти річних. Також стягнуто 2205,13 грн судового збору.
19 травня 2017 року Дніпровським районним судом м. Києва видано виконавчий лист №755/601/15-ц.
За наслідками розгляду заяви стягувача про примусове виконання виконавчого листа №755/601/15-ц від 19 травня 2017 року старшим державним виконавцем Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві відкрито виконавче провадження ВП №54442987, про що винесено постанову про відкриття виконавчого провадження від 04 серпня 2017 року.
Пунктом 2 резолютивної частини згаданої постанови про відкриття ВП №54442987 від 04 серпня 2017 року зобов`язано боржника подати декларацію про доходи та майно та попереджено боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.                              
Пунктом 3 постанови ВП №54442987 від 04 серпня 2017 року ухвалено стягнути з боржника виконавчий збір у розмірі 22 556,48 грн.20 травня 2021 року стягувачем було подано клопотання про повернення виконавчого документа.
15 червня 2021 року державний виконавець відповідно до п. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» прийняв постанову повернення виконавчого документу стягувачу.
Надаючи оцінку правовідноси нам, що виникли між сторонами, колегія суддів  зазначає наступне.
Частиною другою статті 19 Конституції України   передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені   Конституцією   та законами України.
Відповідно до частин першої, другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені   Конституцією   та законами України;
2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;
3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);
4) безсторонньо (неупереджено);
5) добросовісно;
6) розсудливо;
7) з дотриманням принципу рівності перед   законом, запобігаючи всім формам дискримінації;
8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);
9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;
10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус визначає Закон України від 2 червня 2016 року N 1403-VIII «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (далі - Закон №1403-VIII).
Статтею 1 Закону № 1403-VIII   визначено, що примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених   Законом України "Про виконавче провадження"   випадках - на приватних виконавців.
Згідно зі   статтею 3 Закону № 1403-VIII   завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом.
Згідно зі   статтею 1 Закону України від 2 червня 2016 року N1404-VIII «Про виконавче провадження»   (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені   Конституцією України, цим   Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього   Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього   Закону   підлягають примусовому виконанню.
Пунктом 5 частини першої   статті 3 Закону N1404-VIII   визначено, що одним із виконавчих документів є постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору.
Згідно зі   статтею 10 Закону № 1404-VIII   заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
Відповідно до частини першої статті 18 Закону №1404-VІІІ виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Згідно з пунктом 1 частини першої, частини п`ятої статті 26 Закону № 1404-VIII   виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
Частинами першою, другою статті 27 Закону №1404-VІІІ у редакції, яка була чинна до 28 серпня 2018 року, виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.
За приписами пунктів 1-6 частини п`ятої, частини дев`ятої статті 27 Закону №1404-VIII виконавчий збір не стягується:
1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню;
2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини;
3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»;
4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону;
5) у разі виконання рішення приватним виконавцем;
6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до   Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.
Виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.
Відповідно до пункту 1 частини першої, частини п`ятої статті 37 Закону №1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.
Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.
Приписами статей 40, 42 Закону № 1404-VІІІ   передбачено порядок винесення постанови про стягнення виконавчого збору.
Частиною третьою статті 40 Закону №1404-VІІІ встановлено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої   статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.
Згідно з частиною четвертою статті 42 Закону № 1404-VІІІ   на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього   Закону   або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження (до яких частина перша   статті 42 Закону   відносить також виконавчий збір) виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.
Підпунктом 5 пункту 27   Закону України від 3 липня 2018 року № 2475-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання»   (далі - Закон № 2475-VIII), який набрав чинності 28 серпня 2018 року, внесено зміни до   статті 27 Закону № 1404-VІІІ, а саме: у частині другій слова "фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом" замінити словами "підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів".
Предметом спору у справі, що розглядається, є постанова про стягнення виконавчого збору та постанови про розшук майна, накладення арешту на це майно для реалізації вказаного стягнення.
Колегією суддів встановлено, що  виконавчий лист №755/601/15-ц від 19 травня 2017  видано Дніпровським районним судом міста Києва.
Державний виконавець, приймаючи постанову від 19 травня 2017 року про відкриття виконавчого провадження  ВП №54442987, керуючись приписами частини п`ятої статті 26 Закону № 1404-VІІІ, визначив стягнення з боржника виконавчого збору за ставкою 10 відсотків від суми, яка підлягала примусовому стягненню, хоча на цей час стаття 27 Закону № 1404-VІІІ визначала виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута.
Окрім того, колегія суддів зазначає, що оскаржувані постанови від 15.06. та 16.06. 2021 року були винесені державним виконавцем після внесення змін Законом № 2475-VIII у статтю 27 Закону №1404-VІІІ, яким передбачено, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
Зміни, які внесені Законом № 2475-VIII до статті 27 Закону №1404-VІІІ, почали діяти з 28 серпня 2018 року.
З аналізу статей 27 та 42 Закону № 1404-VІІІ   (у редакції, що діяла до 28 серпня 2018 року), слідує, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично стягнутої суми.
Тобто, з урахуванням редакцій Закону № 1404-VIII, які були чинними у період існування заборгованості позивача, база обрахунку виконавчого збору змінювалась, а саме: в період до 28 серпня 2018 року розмір виконавчого збору становив 10 відсотків фактично стягнутої суми, а у період після 28 серпня 2018 року - 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню.
Відповідно до   статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Конституційний Суд України в рішенні від 9 лютого 1999 року у справі №1-7/99 (про зворотню дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) надав офіційне тлумачення частини першої   статті 58 Конституції України   та вказав, що положення цієї норми про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.
Отже, положення   статті 27 Закону № 1404-VІІІ в редакції, яка була чинна до 28 серпня 2018 року, зменшували відповідальність позивача, як боржника, у порівнянні з нормами статті 27 Закону № 1404-VІІІ в редакції, яка була чинна після 28 серпня 2018 року, оскільки розмір виконавчого збору обраховувався як 10 відсотків від фактично стягнутої суми, а не з суми, що підлягає примусовому стягненню.
З урахуванням того, що внесені Законом України від 03 липня 2018 року № 2475-VIII зміни до статті 27 Закону № 1404-VІІІ погіршили становищепозивачки як боржника, а також те, що державною виконавчою службою фактично не стягнуто з боржника коштів за виконавчим листом, що зумовило стягувача звернутись до приватного виконавця, колегія суддів дійшла висновку про відсутність у відповідача правових підстав для стягнення з позивача виконавчого збору в розмірі в розмірі 22   556,48 гривень і, відповідно, відкриття виконавчого провадження з виконання такого рішення органу державної виконавчої служби, а також прийняття постанов про стягнення виконавчого збору та постанови про арешт коштів боржника.
З цих підстав, колегія суддів приходить до висновку про помилковість висновків суду першої інстанції  щодо відмови позивачу  в задоволенні позовних вимог.
З огляду на вищевикладене та, з урахуванням встановлених у справі обставин, колегія суддів вважає за необхідне ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог у повном у обсязі.
Окрім того, підлягають стягненню з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань витрати, пов`язані з розглядом справи, а саме сплачений судовий збір у розмірі 4071,00 грн та витрати на правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн.
Згідно із частиною першою статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до частини третьої статті 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Згідно з частиною першою статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Частиною другою статті 134 КАС України встановлено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Відповідно до частини третьої статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
За частиною четвертою статті 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до частини п`ятої   статті 134 КАС України   розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно з частинами шостою і сьомою   статті 134 КАС України   у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може,   за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до частини першої   статті 139 КАС України   при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього   Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Згідно з частиною сьомою   статті 139 КАС України   розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Позивачем долучено до апеляційної скарги договір №01-11/01 від 01.11.2021 про надання правової допомоги.
Відповідно до додатку №2 (замовлення) до договору № 01-11/01 адвокатське об`єднання «Дженерл Лігал Груп» відповідно до умов договору про надання правової допомоги приймає на себе зобов`язання вжити всіх можливих заходів для скасування  рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 грудня 2021 у справі №640/29179/21 (р.1).
Згідно п.2 додаткової угоди адвокатське об`днання зобов`язується вжити такі дії:
проконсультувати клієнта з приводу обставин справи зазначених в п.1 цієї додаткової угоди; здійснити підготовку апеляційної скарги на рішення суду та інших процесуальних документів; представляти інтереси клієнта в суді апеляційної інстанції. Вартість погодили у розмірі 5000 грн.
Окрім того, позивачем надано акт приймання-передачі робіт (послуг) за договором про надання правової допомоги відповідно до якого  визначена сума робіт 5000 грн.
Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру №12-01/01 від 12 січня 2022 позивачка сплатила на користь Адвокатського об`днання 5000 грн.
Інтереси позивачки представляє адвокат Бондаренко Віктор Геннадійович відповідно до ордеру, виданого адвокатським об`днанням «Дженерал Лігал Груп». 
Таким чином, колегія суддів вважає за можливе стягнути з відповідача сплачену позивачкою суму витрат на правничу допомогу.
Зазначена сума відповідачає виконаній роботі, є адекватною і підстав для її  зменшення не встановлено.
Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Відповідно до ч. 4 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права.  
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону (ч.2 ст.317 КАСУ).
Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 грудня 2021 року скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення, яким адміністративний позов задовольнити.
Визнати протиправними та скасувати:
- постанову №54442987 від 15 червня 2021 року про стягнення з боржника ОСОБА_1 виконавчого збору у виконавчому провадженні №54442987 в сумі 22 556,48 грн;  
- постанову від 16 червня 2021 року про відкриття виконавчого провадження №65837838 про примусове виконання постанови №54442987 від 16 червня 2021 року про стягнення суми виконавчого збору у розмірі 22 556,48 грн;  
- постанову від 16 червня 2021 року про арешт коштів боржника у виконавчому провадженні №65837838.
Стягнути з Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ) (код ЄДРПОУ 35011660) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_5 сплачений судовий збір у розмірі 4071,00 грн (чотири тисячі сімдесят одна грн).
Стягнути з Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ) (код ЄДРПОУ 35011660) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_5 витрати на правничу допомогу у розмірі 5000,00 (п`ять тисяч) грн
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Суддя-доповідач:                                                                                Бужак Н.П.

Судді:                                                                                          Костюк Л.О.

                    Кобаль М.І.