УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
2 лютого 2022 року
м. Київ
справа № 155/459/18
провадження № 51-4679 км 19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Горохівського районного суду Волинської області від 10 грудня 2018 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 20 жовтня 2021 року щодо  ОСОБА_5                                     у кримінальному провадженні, дані про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017030070000506, 
встановив:
За вироком Горохівського районного суду Волинської області від 10 грудня 2018 року
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянку України, котра народилася у с. Мирне Горохівського району Волинської області, проживає на АДРЕСА_1 , раніше не судимої, 
засуджено за ч. 1  ст. 121 Кримінального кодексу України (далі – КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. 
Прийнято рішення щодо процесуальних витрат.
Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватою в тому, що вона 28 грудня                 2017 року у період часу з 16:20 по 21 год., перебуваючи за місцем свого проживання у будинку АДРЕСА_1 , будучи у стані алкогольного сп`яніння, діючи умисно, неодноразово нанесла своїй новонародженій дочці ОСОБА_7                        ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) удари руками та невстановленим предметом по голові, обличчю та тілу дитини, заподіявши   ОСОБА_7 тяжкі тілесні ушкодження.
УхвалоюРівненського апеляційного суду від 20 жовтня 2021 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_5 залишено без зміни. 
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої через суворість, просить судові рішення щодо ОСОБА_5  змінити та призначити їй покарання не пов`язане з позбавленням волі. На думку захисника, судами не в повній мірі враховано обставини, що пом`якшують покарання та дані про особу винної,  що призвело до явної несправедливості призначеного ОСОБА_5 покарання. Виправлення засудженої вважає можливим без відбування покарання у виді позбавлення волі із застосування положень ст. 75 КК.
Перевіривши доводи, наведені в  касаційній скарзі, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з огляду на таке.
Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових                злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності                                    та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій,               їх небезпечності та даним про особу винного.
У ст. 65 КК визначено загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності – призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна                    з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. За змістом ст. 75 КК рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише                 у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Як вбачається з доданих до касаційної скарги копій судових рішень вказаних вимог закону судами першої та апеляційної інстанцій дотримано.
Так, ОСОБА_5 визнано винуватою у вчиненні злочину, передбаченого                     ч. 1 ст. 121 КК, який відповідно до ст. 12 вказаного кодексу є тяжким злочином. Санкція зазначеної норми передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років.
Обираючи ОСОБА_5 покарання, суд першої інстанції врахував тяжкість вчиненого злочину, обставини, що пом`якшують покарання – щире каяття, сприяння слідству,  обставини, що його обтяжують – вчинення злочину щодо малолітньої особи, а також вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, та призначив їй покарання за ч. 1 ст. 121 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років, яке є мінімальним у межах санкції вказаної норми. 
При цьому, розмір призначеного покарання засудженій  ОСОБА_5  захисником ОСОБА_4 не оспорюється.
Доводи захисника про безпідставне незастосування судами до                                     ОСОБА_5 положень ст. 75 КК, які є аналогічними доводам апеляційної скарги засудженої ОСОБА_5 , були предметом розгляду суду апеляційної інстанції та обґрунтовано визнані неспроможними. 
Так, згідно з приписами ст. 75 КК якщо суд, крім випадків засудження                                   за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Врахувавши конкретні обставини вчиненого злочину, а саме те, що ОСОБА_5 неодноразово нанесла своїй трьохмісячній дитині удари руками та невстановленим предметом по голові, обличчю та тілу і після скоєного втекла з дому залишивши свою дитину з тілесними ушкодженнями, наслідки вчиненого злочину, а також те що засуджена перебувала в стані алкогольного сп`яніння, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про неможливість виправлення ОСОБА_5 без ізоляції від суспільства,  та відсутність підстав для застосування до останньої положень ст. 75 КК.
На думку колегії, в даному конкретному випадку, призначене судом ОСОБА_5  покарання за ч. 1 ст. 121 КК у виді позбавлення волі на строк 
5 років відповідає вимогам статей 50, 65 КК, є справедливим, необхідним                             і достатнім для виправлення засудженої та попередження нових злочинів.
Переглянувши вирок в апеляційному порядку за апеляційною скаргою засудженої, зокрема і в частині щодо призначення більш м`якого покарання, апеляційний суд дав належну оцінку доводам апеляційної скарги засудженої в частині суворості призначеного покарання, та з зазначенням докладних мотивів прийнятого рішення вмотивовано залишив вирок у цій частині без зміни.
Ухвала апеляційного суду належним чином умотивована та відповідає вимогам                 ст. 419 КПК.
Підстав для застосування щодо ОСОБА_5 положень ст. 75 КК та звільнення її від відбування покарання з випробуванням, про що захисник ОСОБА_4 порушив питання у касаційній скарзі, колегія суддів не вбачає.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги захисника ОСОБА_4  та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, то згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
Враховуючи викладене і керуючись ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Горохівського районного суду Волинської області від                    10 грудня 2018 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 20 жовтня                      2021 року щодо  ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                    ОСОБА_2                                 ОСОБА_3