ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

23 грудня 2021 року                                                            м. Чернівці
справа № 715/2402/18
провадження 822/1108/21
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого        Перепелюк І. Б. 
суддів : Давнього В.П., Литвинюк І.М.
секретар Скрипка С.В.
розглянувши апеляційну  скаргу  Акціонерного товариства «Українська залізниця», в особі регіональної філії «Львівська залізниця», апеляційну скаргу  ОСОБА_1  на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 16 липня 2019 року  в справі за позовом Акціонерного товариства «Українська залізниця», в особі її регіональної філії «Львівська залізниця» до Глибоцької селищної ради, ОСОБА_2 , третя особа - Головне управління Держгеокадастру в Чернівецькій області про визнання незаконним рішення Глибоцької селищної ради, недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, скасування реєстрації права власності на земельну ділянку
встановив:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі її регіональної філії «Львівська залізниця» звернулося в суд з позовом до Глибоцької селищної ради, ОСОБА_2 , третя особа на стороні відповідача – Головне управління Держгеокадастру в Чернівецькій області про визнання незаконним рішення Глибоцької селищної ради, недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, скасування реєстрації права власності на земельну ділянку.
Позов обгрунтовано наступним. Під час проведення приватним підприємством «Ріга» інвентаризації земель, які знаходяться у постійному користуванні державного територіально-галузевого об`єднання «Львівська залізниця» в адміністративних межах Глибоцької селищної ради, було виявлено, що частина земельної ділянки площею 0,0603 га смуги відведення залізниці від 300 км + 010 м до 300 км + 030 м перебуває у власності ОСОБА_2 та накладається на смугу відведення залізниці.
Зазначену земельну ділянку по АДРЕСА_1 було передано у власність ОСОБА_2 для обслуговування будівель торгівлі на підставі рішення Глибоцької селищної ради від 29 квітня 2014 року № 321-36/14. 22 травня 2014 року щодо вказаної земельної ділянки укладено договір купівлі-продажу та зареєстровано в Державному земельному кадастрі за
№ 7321055100:01:004:0290 і внесено до реєстру речових прав.
Позивач зазначає, що передача у власність ОСОБА_2 спірної земельної ділянки суперечить чинному законодавству, оскільки рішення прийняте з перевищенням органом місцевого самоврядування належних йому повноважень та порушує право АТ «Укрзалізниця» на користування земельною ділянкою для обслуговування залізничного полотна та забезпечення безпеки руху, а договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки суперечить нормам цивільного законодавства, оскільки орган місцевого самоврядування не вправі був відчужувати у приватну власність земельну ділянку із земель залізничного транспорту. 
Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив визнати незаконним та скасувати рішення Глибоцької селищної ради від 29 квітня 2014 року № 321-36/14 про продаж ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,0603 га, що знаходиться по АДРЕСА_2 ;
- визнати недійсним договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки та скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку кадастровий номер 7321055100:01:004:0290 у державному реєстрі;
- скасувати запис у Поземельній книзі щодо земельної ділянки кадастровий номер 7321055100:01:004:0290 шляхом внесення до Державного земельного кадастру відомостей про його скасування.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 16 липня 2019 року в позові Акціонерного товариства «Українська залізниця», в особі її регіональної філії «Львівська залізниця» до Глибоцької селищної ради, ОСОБА_2 , третя особа – Головне управління Держгеокадастру в Чернівецькій області – відмовлено.
Короткий зміст вимог апеляційних скарг

В апеляційній скарзі Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі її регіональної філії «Львівська залізниця» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити АТ «Укрзалізниця» у задоволені позову. 

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Акціонерне товариство «Українська залізниця» посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права та дійшов помилкового висновку про пропуск позивачем строку для звернення до суду із вказаним позовом. Акт від 27 серпня 2013 року складався виходячи з попередніх даних, що були виявлені в процесі підготовчих робіт по інвентаризації та не містили фактичних обставин щодо наявного факту порушення права землекористування позивача. Зазначена інформація стала відома позивачу лише після завершення інвентаризації та отримання 25 листопада 2015 року відповідної технічної документації. Позивач не міг знати з акту від 27 серпня 2013 року про порушення його прав, які, за твердженням АТ «Укрзалізниця», полягають у прийнятті в 2014 році оскаржуваного рішення селищною радою та укладення відповідачами договору купівлі-продажу земельної ділянки.
ОСОБА_1 в апеляційній скарзі посилався на те, що станом на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції він є власником Ѕ спірної земельної ділянки загальною площею 0,0603 га, кадастровий номер 7321055100:01:004:0290, та магазину будівельних матеріалів, що розташований на ній і вказані об`єкти нерухомого майна належала йому на праві власності.
З огляду на те, що предметом спору – є визнання незаконним та скасувати рішення Глибоцької селищної ради від 29 квітня 2014 року №321-36/14 про продаж земельної ділянки площею 0,0603 га, за адресою: АДРЕСА_2 , визнання недійсним договору купівлі продажу спірної земельної ділянки та скасування державної реєстрації права власності на вказану земельну ділянку у державному реєстрі, співвласником якої є ОСОБА_1 вважає, що рішенням суд першої інстанції вирішив питання про право власності на спірну земельну ділянку ОСОБА_1 . Зазначає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження оскарження ним правомірності набуття Глибоцькою селищною радою права власності на спірну земельну ділянку та реєстрацію її прав на таке нерухоме майно. За таких обставин справи, вважає, що суд першої інстанції не врахував, що вимога про позбавлення ОСОБА_2 , а відповідно і ОСОБА_1 права власності шляхом скасування рішення органу місцевого самоврядування про продаж земельної ділянки та визнання недійсним договору купівлі продажу такої земельної ділянки могла б відповідати критерію «пропорційності» лише за умови забезпечення повного відшкодування вартості земельної ділянки та нерухомого майна, яке на ній розташоване.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Глибоцька селищна рада подала відзив на апеляційну скаргу. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 16 липня 2018 року залишити без змін.
ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу АТ «Українська залізниця», просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на безпідставність доводів апеляційної скарги.
Головне управління Держгеокадастру у Чернівецькій області подало пояснення на апеляційну скаргу АТ «Українська залізниця», в якому просило апеляційну скаргу залишити без задоволення.
АТ «Українська залізниця» подало відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 16 липня 2019 року залишити без задоволення. 

Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судом 
Судом встановлено, що 29 квітня 2014 року Глибоцькою селищною радою прийнято рішення № 321-36/14 «Про продаж земельної ділянки несільськогосподарського призначення по АДРЕСА_2 », яким вирішено продати шляхом викупу ОСОБА_2 земельну ділянку несільськогосподарського призначення площею 0,0603 га, кадастровий номер 7321055100:01:004:0290, для будівництва та обслуговування будівель торгівлі по АДРЕСА_1 .
На підставі вказаного рішення 22 травня 2014 року між відповідачами укладено договір купівлі продажу спірної земельної ділянки. 22 травня 2014 року право власності ОСОБА_2 на вказану земельну ділянку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
З метою оформлення правовстановлюючих документів на право постійного користування землями смуги відведення залізниці в межах Глибоцької селищної ради Глибоцького району Чернівецької області на замовлення ДТГО «Львівська залізниця», правонаступником якого є АТ «Українська залізниця», землевпорядною організацією ПП «Ріга» у 2015 році виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки ДТГО «Львівська залізниця» під існуючими об`єктами залізничного транспорту за напрямком Чернівці – Вадул – Сирет, в адміністративних межах смт. Глибока Глибоцької селищної ради Глибоцького району Чернівецької області.
У результаті проведеної інвентаризації смуги відведення встановлено, що земельна ділянка від 300 км + 010 м до 300 км + 030 м, яка перебуває у власності ОСОБА_2 повністю накладається на смугу відведення залізниці.
Відповідно до «Плана границ полосы ж.д. отвода линии Адынката-Берхомет», розробленого «Дорпроект Юго-Западной ж.д.» у 1959 році ширина смуги відведення на ділянці з 300 км + 010 м до 300 км + 030 м становить 120 м від осі колії, і земельна ділянка ОСОБА_2 повністю входить у ширину смуги відведення залізниці.
Згідно з актом обстеження земельних ділянок юридичних або фізичних осіб, які частково розташовані в межах смуги відведення ДТГО «Львівська залізниця» на території Глибоцької селищної ради від 27 серпня 2013 року на ділянці від 299 км + 420 м до 300 км +140 м, права сторона за ходом кілометрів, показана смуга відведення, що відображає фактичну територію господарства залізничної станції. Фактична відстань до межі автомобільної дороги (вул. Залізнична) та ділянок складає від 12 м до 92 м при ширині смуги відведення згідно матеріалів «План полосы отвода» 1949 року від 27 м до 120 м від осі головної колії. Автомобільна дорога (вул. Залізнична) є дорогою обласного значення. З протилежної сторони дороги – громадська забудова: ТСОУ (ДОСААФ) магазин, автозаправка, частково стадіон. Наявні державні акти.
ОСОБА_2 та Глибоцька селищна рада подали до суду першої інстанції заяви про застосування позовної давності.

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що апеляційні скарги слід задовольнити частково.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, виходив з того, що Глибоцька селищна рада приймаючи рішення про продаж ОСОБА_2 спірної земельної ділянки, та в подальшому сторони, укладаючи оспорюваний договір купівлі-продажу, допустили порушення прав АТ «Укрзалізниця», про що позивачу стало відомо 27 серпня 2013 року з акту обстеження земельних ділянок юридичних або фізичних осіб, які частково розташовані в межах смуги відведення ДТГО «Львівська залізниця» на території Глибоцької селищної ради, однак АТ «Укралізниця» звернулося до суду за захистом порушених прав лише у листопаді 2018 року, тобто зі спливом позовної давності.
Матеріалами справи встановлено, що договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки від 22 травня 2014 року було укладено під час перебування ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Статтею 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Статтею 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.
Відповідно до частин третьої-п`ятої статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
За таких обставин, за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, є визначена законом мета укладення договору – інтереси сім`ї, а не власні.
При нотаріальному посвідченні договору ОСОБА_2 нотаріусу не повідомляла, що купує спірну земельну ділянку як особисту приватну власність, не просила визначити статус вказаного майна у договорі, останній не містить жодних застережень. Згідно п. 5.6 договору купівлі продажу спірної земельної ділянки від 22 травня 2014 року, ОСОБА_1 надав згоду на укладання договору купівлі продажу спірної земельної ділянки від 22 травня 2014 року та підтвердив, що гроші, які витрачаються на придбання вказаної нерухомості, є спільною сумісною власністю подружжя, а придбана нерухомість також буде об`єктом спільної сумісної власності як така, що набувається ними під час шлюбу.
Набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, тобто, ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.
Відомостями, які містяться у вказаному вище договорі, підтверджується, що спірне нерухоме майно придбано за кошти, які є спільною сумісною власністю подружжя, проте заінтересована особа може довести, що майно придбане подружжям у шлюбі, але за його особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж доводи про те, що річ була куплена на особисті кошти подружжя, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.
Під час укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_2 не заперечувала, що земельна ділянка є спільною сумісною власністю подружжя, а придбана нерухомість також буде об`єктом спільної сумісної власності як така, що набувається ними під час шлюбу.
Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.
Тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя, чи на інших заінтересованих осіб.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Сторонами не надано доказів, на спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя на спірну земельну ділянку.
З огляду на те, що матеріалами справи не спростовано презумпція спільного майна подружжя, належним співвідповідачем у справі є також і апелянт ОСОБА_1 , якому належить право спільної сумісної власності подружжя на спірну земельну ділянку.
Зазначені обставини спростовують посилання представника апелянта АТ «Українська залізниця» на наявність підстав для закриття провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , оскільки його права не порушені. 
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції стосується прав та інтересів апелянта ОСОБА_1 , як співвласника спірної земельної ділянки, однак він не був залучений як відповідач. 
На підставі ч.1ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).
Статтею 175ЦПК України встановлено, що, викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.
Позов може бути пред`явлений до кількох відповідачів. Участь у справі кількох відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є їхні спільні права чи обов`язки; 2) права і обов`язки кількох відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права й обов`язки (стаття 50 ЦПК України).
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у абз.2 п.11постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частина перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.
Відповідно до пункту 5 статті 12ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість керує ходом судового процесу, сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
За змістом частини першої статті 51ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.
З урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін, на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд під час розгляду справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.
Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача, або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин, суд відмовляє в задоволенні позову.
Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, а встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Такий правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц, від 12 грудня 2018 року у справах № 570/3439/16-ц та № 372/51/16-ц.
Пунктом 4 ч.2 ст.197ЦПК України визначено, що у підготовчому засіданні суд вирішує питання про вступ у справу інших осіб, заміну неналежного відповідача, залучення співвідповідача, об`єднання справ і роз`єднання позовних вимог, прийняття зустрічного позову, якщо ці питання не були вирішені раніше.
Разом з тим, суд першої інстанції не визначився зі складом осіб, які беруть участь у справі, не роз`яснив право залучити до у часті у справі співвідповідачем іншого члена подружжя – ОСОБА_1 . 
Суд не має права вирішувати питання про права та обов`язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду (п. п. 11, 13постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі»).
На стадії апеляційного провадження суд позбавлений можливості вирішити питання про залучення до участі у справі співвідповідачем іншого члена подружжя – ОСОБА_1 .
Колегія суддів вважає, що оцінці доказів, висновку щодо обраного способу захисту та встановленню норм матеріального права, що є релевантними до спірних правовідносин, передує визначення кола осіб, що порушують чи не визнають права позивача та/або результати розгляду спору можуть вплинути на їх права і свободи.
Не доцільним є встановлення обставин, дослідження і оцінка доказів, визначення норм матеріального права у процесі, остаточне рішення за яким може вплинути на права і свободи незалучених до нього учасників, що унеможливлює останніми висловити власну позицію до спірних правовідносин, подати докази на спростування доводів позивача, що в сукупності призведе до порушення складового елементу ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод - права на справедливий суд.
За таких обставин також є недоцільним надання оцінки усім доводам апеляційних скарг щодо вірності встановлення обставин та оцінених судом першої інстанції доказів, застосування норм матеріального права, що поширюються на спірні правовідносини, оскільки, за протилежного, результати розгляду впливають на права не залучених до участі у справі осіб.
Враховуючи зазначене, рішення суду першої інстанції слід скасувати, в позові – відмовити.
У зв`язку з розглядом апеляційної скарги ОСОБА_3 понесені судові витрати на правничу допомогу, які він просив стягнути з позивача. 
За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків  тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
При вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.
Відповідно до ч. 3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Судом встановлено, що між адвокатом Адвокатським об`єднанням «Поляк і партнери» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання професійної правничої (правової) допомоги №216/21 від 10.11.2021 р. 
ОСОБА_1 було подано до суду звіт про надані послуги з правничої допомоги, з якого вбачається, що апелянтом сплачено 8800грн. за надані йому послуги адвоката. Так зокрема за підготовку апеляційної скарги, виготовлення та завірення додатків та підготовки та участі у судовому засіданні, витрачено 3год.40хвл. часу та відповідно становить 8800грн., які апелянт просив стягнути на його користь з АТ «Українська залізниця». Представник АТ «Українська залізниця» заперечував розмір цих витрат та просив зменшити цю сумі, вважаючи ці витрати неспівмірними. 
Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.
Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
Такий висновок викладений у Додатковій Постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року, справа №755/9215/15-ц провадження № 14-382цс19.
При цьому, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, відповідно до якої заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим (справа «Гімайдуліна і інші проти України» від 10.12.2009, справа «Баришевський проти України» від 26.02.2015). А також висновки ЄСПЛ, викладені у справі «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002, за результатом розгляду якої ЄСПЛ вирішив, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Правова позиція щодо розумності та співмірності розміру витрат на правову допомогу також відображена у постановах Верховного Суду від 24.10.2019 у справі №905/1795/18 і від 01.08. 2019 у справі №915/237/18.
Ураховуючи складність справи та об`єм виконаних адвокатським об`єднанням «Поляк і партнери» робіт, час витрачений на них, а також враховуючи заперечення АТ  «Українська залізниця», колегія суддів вважає, що витрати на правничу допомогу в розмірі 8800грн. є неспівмірними і підлягають задоволенню частково в розмірі 4000грн. 

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до п.4 ч. 1 ст.  376 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Судом першої інстанції порушені норми процесуального права, що відповідно до п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та відмови в позові. 
Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд 

постановив:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця», в особі регіональної філії «Львівська залізниця» задовольнити частково.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 16 липня 2019 року  скасувати.
В позові Акціонерного товариства «Українська залізниця», в особі регіональної філії «Львівська залізниця» до Глибоцької селищної ради, ОСОБА_2 , третя особа - Головне управління Держгеокадастру в Чернівецькій області про визнання незаконним рішення Глибоцької селищної ради, недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, скасування реєстрації права власності на земельну ділянку відмовити.
Стягнути з Акціонерного товариства   «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4000 гривень.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. 
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови – 24 грудня 2021 року.         

Головуючий                                        І.Б. Перепелюк 

       Судді:                                                  В.П. Давній

                                      І.М. Литвинюк