ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 
15 березня 2022 року                                                                        м. Чернівці
справа № 727/4093/21
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого        Владичан А. І. 
суддів: Литвинюк І.М., Лисака І.Н.
секретар Собчук І.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , від імені якого діє адвокат Раздорський Руслан Анатолійович, на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 10 листопада 2021 року (головуючий у 1-й інстанції Одовічен Я.В.),-

В С Т А Н О В И В :

У травні 2021 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою.
Свої позовні вимоги обґрунтовували тим, що вони є співвласниками земельної ділянки за кадастровим номером - 7310136300:03:003:0090, площею 0,0424га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 . На вказаній земельній ділянці розташований житловий будинок, що належить позивачам на праві спільної сумісної власності.
   Вказували, що відповідачі  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4  проживають по АДРЕСА_2 , та самовільно зайняли частину земельної ділянки, що належить їм на праві приватної власності, шляхом знесення частини металевої сітки, що знаходилась на межі земельних ділянок по АДРЕСА_1 , та по  АДРЕСА_2  та встановили металеві ворота, хвіртку та бетонні плити на земельній ділянці за кадастровим номером: 7310136300:03:003:0090 по  АДРЕСА_1 .
________________________________________________________________________
Провадження 22ц/822/202/22

Посилалися на те, що такими діями, відповідачі перешкоджають їм у доступі до частини земельної ділянки, яка належить їм на праві власності, та використовують спірну частину земельної ділянки  на власний розсуд для своїх потреб, тобто у фактичному користуванні ОСОБА_3 та ОСОБА_4 знаходиться частина земельної ділянки, належна на праві власності позивачам, та на ній розміщено встановлені відповідачами металеві ворота та хвіртка, що перешкоджає у доступі  ОСОБА_2 та ОСОБА_1 до власної земельної ділянки.
На підтвердження таких обставин вказують на наявність листа Головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій області від 28.01.2021 року з якого вбачається, що користувачі земельної ділянки по АДРЕСА_2 перешкоджають ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у доступі до власної земельної ділянки.  Інженером землевпорядником, із виїздом на місці, було складено збірний план землекористувань земельної ділянки по АДРЕСА_1 та встановлено, що частиною земельної ділянки, площею 0,0037 га, яка являється власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , кадастровий номер 7310136300:03:003:0090, користуються мешканці житлового будинку АДРЕСА_2 . 
З посиланням на норми права просили суд зобов`язати відповідачів усунути перешкоди  у користуванні  земельною ділянкою  розміром 0,0037  га, що розташована  за адресою:   АДРЕСА_1   та належить позивачам, шляхом демонтажу за власні кошти металевих воріт та хвіртки, встановлених на межі земельної ділянки по АДРЕСА_1 за кадастровим номером: 7310136300:03:003:0090. Вирішити питання розподілу судових витрат.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 10 листопада 2021 року позовні вимоги  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволені, вирішено питання розподілу судових витрат, та стягнуто з відповідачів   на користь позивачів сплачений судовий збір у сумі 908 гривень, та понесені позивачами витрати на правничу допомогу в розмірі 8000 гривень.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням  ОСОБА_3 , від імені якого діє адвокат Раздорський Руслан Анатолійович, подав апеляційну скаргу, в якій вважає таке рішення незаконними та необґрунтованим, ухваленим з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи, неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, порушенням норм матеріального і процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуваним рішенням суду фактично зобов`язано відповідачів вчинити дії на усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, які вони особисто не вчиняли, а в матеріалах справи відсутні докази, що будь-хто з відповідачів чинить перешкоди у користуванні земельною ділянкою. Рішення суду першої інстанції побудоване виключно на показаннях свідків, які на власні очі перешкод у користуванні земельною ділянкою не бачили.
Аналогічні безпідставні показання, що лягли в основу рішення суду першої інстанції були надані свідком ОСОБА_5 , який працює на посаді головного спеціаліста ГУ Держгеокадастру у Чернівецькій області, оскільки такі покази належними документами не підтверджені, що саме з відповідачем ОСОБА_3 було спілкування, оскільки жодних даних щодо осіб які нібито перешкоджають у користуванні земельною ділянкою і між якими виник спір у листі не містилося, було лише не підтверджене припущення, зі слів позивача, що між ними виник земельний спір, інших доказів наявності спору та між ким такий спір існує в листі не зазначено.
Крім того, звертає увагу суду на те, що на врегулювання будь-яких спорів щодо користування земельними ділянками (земельних спорів) приватної власності ГУ Держгеокадастру у Чернівецькій області не має повноважень, а тому такий лист носить виключно інформаційний характер. 
Що стосується тверджень позивача щодо відсутності у нього доступу до своєї земельної ділянки, то такі є необґрунтованими, оскільки матеріали справи не містять жодного достеменного доказу чи підтверджуючого факту захоплення земельної ділянки відповідачами, та недопуску позивачів до частини їхньої земельної ділянки.
Зазначає, що межа земельної ділянки проходить не по стіні будинку АДРЕСА_1 , а облаштовані ворота відділяють будинки НОМЕР_1 та НОМЕР_2 від проїжджої частини АДРЕСА_5 та не були встановлені відповідачами. Дані ворота стоять там давно та були встановлені за усною домовленістю та згодою усіх сусідів для зручності користування прибудинковою територією - спільним подвір`ям і ніхто ці ворота не замикає на ключ.
Також вказує, що жодних підтверджень, що саме відповідачі встановили ворота, замок на ворота чи перешкоджають в користуванні земельною ділянкою позивачам матеріали справи не містять, таким чином судом взято до уваги покази свідків як факт, який не потребує доказування, не надано критичної оцінки цим показам в розрізі «свідчення виключно з чужих слів», без доказів та підтверджень факту створення саме цими відповідачами перешкод у користуванні земельною ділянкою позивачам.
Щодо відеозапису, який суд першої інстанції досліджував в судовому засіданні, то такий доказ був поданий представником позивача з порушенням порядку надання таких доказів, оскільки такий доказ не був поданий разом з поданням позовної заяви. Також не зрозуміло яким чином судом першої інстанції було встановлено справжність даного відеозапису, так як він був здійснений у невідомому місці, без зазначення часу та дати його здійснення, не встановлено марку автомобіля під керуванням невідомої особи зовсім не схожою на відповідача, тому такий доказ не відповідає критеріям належності на достовірності.
Судом першої інстанції при розгляді даної справи було допущено ряд порушень норм процесуального права.
Крім того, судом не надано можливості відповідача заперечити проти заявлених вимог представника позивача щодо стягнення судових витрат понесених на професійну правову допомогу у значному розмірі, оскільки зважаючи на складність такої справи та кількість судових засідань по суті та часу затраченого на розгляд справи, вважає дані витрати неспівмірними та завищеними. 
Посилаючись на норми права просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 10.11.2021 року та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в повному обсязі. 
У відзиві на апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 зазначають, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, тому просять апеляційну скаргу залишити без задоволення. 
Вказують, що вони являються сусідами відповідачів, однак згоди на встановлення спірних воріт не надавали та у них відсутні ключі від цих воріт, що зокрема і є перешкодою у користуванні належною їм частиною земельної ділянки. На даний час вони не мають доступу до частини земельної ділянки з боку їх будинку, оскільки встановлена відповідачами самочинна межа проходить по стіні будинку у зв`язку із облаштуванням воріт. Захоплену територію відповідачі використовують для входу у житло та для паркування свого автомобіля.
Зазначають, що підстав для визнання показань свідків неналежними та недопустимими доказами відсутні, оскільки свідки були допитані у встановленому ЦПК України порядку. Вони є власниками спірної частини земельної ділянки, які володіють нею відповідно до закону і на даний час їм створюються перешкоди у користуванні власністю, тому їхнє право власності підлягає захисту в судовому порядку.
Судом першої інстанції правомірно здійснено розподіл судових витрат та стягнуто витрати на професійну правову допомогу, так як у відповідності до вимог ст.134,175 ЦПК України у позовній заяві містився та був поданий до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, а на стадії судових дебатів долучені до матеріалі справи докази, що підтверджують розмір понесених витрат.
Просять оскаржуване рішення залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення. 
Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, враховуючи наступе. 
Згідно із частиною 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, тощо.
Рішення суду першої інстанції зазначеним нормам не відповідає.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що пред`являючи позовні вимоги позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 надали докази, які свідчать про самовільне використання відповідачами частини земельної ділянки по АДРЕСА_1 , яка належить позивачам, створюючи їм перешкоди в користуванні нею. 

Колегія суддів не погоджується з даними висновками суду першої інстанції, вважає їх таким що не відповідають обставинам справи, постановлені з порушенням норм права.
Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, частини першої статті 15 ЦК України  кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.
Отже, указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. 
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. 
  Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28 грудня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу, Балацьким О.О., та зареєстрованого в реєстрі №1899  ОСОБА_2 та ОСОБА_1 придбали у ОСОБА_6 земельну ділянку за кадастровим номером 7310136300:03:003:0090, площею 0,0424 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 (а.с.7-8).
Відповідно до витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28.12.2020 року право власності на земельну ділянку за кадастровим номером 7310136300:03:003:0090 площею 0,0424 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 зареєстровано по 1/2 частці за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна: 782576773101 (а.с.9-10).
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 03.03.2021 року житловий будинок, загальною площею 214 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 , зареєстрований за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна: 2303731773101(а.с.11).
Відповідно до кадастрового плану та схеми розташувань будівель та споруд земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,424 га, з яких під двором - 0,0324 га, а під будівлями - 0,0100 га, за кадастровим номером 7310136300:03:003:0090, розташована поряд з земельною ділянкою власників будинку АДРЕСА_2 з боку поворотних точок «від Г до Д» (а.с.12-13).
На фотознімках зображені стіна будівлі та двір, встановлені з боку дороги ворота та хвіртка, є місце для стоянки автомобіля, де припаркований автомобіль марки «Мерседес» (а.с.14-19).
Згідно листа Головного управління Держгеокадастру в Чернівецькій області за наслідками розгляду звернення ОСОБА_1 від 28.01.2021 року встановлено, що між сусідами виник земельний спір щодо спільної межі, яка проходить між земельними ділянками по АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 . Окрім того встановлено, що користувачі земельної ділянки по АДРЕСА_2 перешкоджають ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у доступі до їх власної земельної ділянки (а.с.20).
Відповідно до збірного плану землекористувань земельної ділянки по АДРЕСА_1 , складеного інженером землевпорядником ОСОБА_7 , встановлено, що частиною земельної ділянки, площею 0,0037 га, яка є власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , кадастровий номер 7310136300:03:003:0090, з боку поворотної точки «А» фактично користуються мешканці житлового будинку АДРЕСА_2 . (а.с.21).
З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 08.04.2021 року № 251809320 встановлено, що ОСОБА_3 на праві власності належить квартира АДРЕСА_3 (а.с.24-26).
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 08.04.2021 року № 251813368 встановлено, що ОСОБА_4 на праві власності належить квартира АДРЕСА_4 (а.с.27).
З інвентаризаційної справи на будинок АДРЕСА_2 встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 24 листопада 1995 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої Чернівецької державної нотаріальної контори, Мироником О.В., та зареєстрованого в ЧОБТІ за №10365, в реєстровій книзі №74,  ОСОБА_4 придбала у ОСОБА_8 та ОСОБА_9 квартиру АДРЕСА_4 (інвентарна справа а.с.26-27).
Згідно протоколу погодження меж земельної ділянки, що передається у власність по АДРЕСА_1 встановлено, що проведено погодження в натурі меж земельної ділянки для обслуговування житлового будинку і господарських споруд за вказаною адресою та встановлено, що межі в натурі проходять по існуючій межі (металева сітка та стіна будівлі). Претензій при погодженні меж землекористування не заявлено, представники суміжних землекористувачів кв. 1 та 2 буд. АДРЕСА_2 погодили межі землекористування (а.с.79).
На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.
Спірні правовідносини стосуються порядку здійснення права власності та права користування земельними ділянками та регулюються положеннями Цивільного Кодексу України щодо режиму права власності та Земельного Кодексу України. Земельний Кодекс України визначає дві форми законного користування земельною ділянкою право власності або право користування земельною ділянкою.
Відповідно до ч.1 ст.78 Земельного кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.
Згідно п.г ч.1 ст.91 Земельного кодексу України власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.
Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Згідно з ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Як на підставу порушення своїх прав позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посилалися на те, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 самовільно зайняли належну позивачам частину земельної ділянки, позбавивши доступу до неї, шляхом знесення частини металевої сітки та встановлення металевих воріт, хвіртки та бетонних плит та використовують цю частину їхньої земельної ділянки на власний розсуд.
Дослідивши матеріали справи колегією суддів встановлено, що доказами на підтвердження заявлених позовних вимог позивачами зазначено та надано, а також враховано та прийнято за основу рішення судом першої інстанції, пояснення свідків, кадастровий план земельної ділянки та схему розташувань будівель та споруд, за адресою: АДРЕСА_1 ; фотознімки та відеозаписи; лист Головного управління Держгеокадастру в Чернівецькій області за наслідками розгляду звернення ОСОБА_1 від 28.01.2021 року; збірний план землекористувань земельної ділянки по АДРЕСА_1 складеним інженером землевпорядником ОСОБА_7 , яким встановлено площу земельної ділянки - 0,0037 га, що є власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , та якою користуються відповідачі; протокол погодження меж земельної ділянки, що передається у власність по АДРЕСА_1 .
Однак, колегія суддів не погоджується із такими доводами позивачів та висновками суду першої інстанції, щодо наявності належних доказів на підтвердження заявлених вимог, враховуючи наступне.
Позовні вимоги  ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , направлені на усунення перешкод в користуванні ними зазначеною частиною земельної ділянки, шляхом демонтажу за власні кошти металевих воріт та хвіртки, встановлених на межі земельної ділянки по АДРЕСА_1 , однак в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили, що дані металеві ворота та хвіртка були встановлені саме відповідачами, і що ними чиняться перешкоди позивачам у користуванні належною їм частиною земельної ділянки.
Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
При цьому, дана норма закону передбачає, що власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до п.33 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ в № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» визначено, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об`єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача.
Наявні у матеріалах справи лист ГУ Держгеокадастру у Чернівецькій області від 28.01.2021 року, збірний план землекористувань земельної ділянки складеним інженером землевпорядником ОСОБА_7 , не є тими належними та допустимими доказами, на підставі яких суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки вказані документи не містять належної інформації та підтверджуючих доказів щодо здійснення саме відповідачами неправомірних дій, які порушують право володіння земельною ділянкою позивачів.
Як вбачається із змісту листа ГУ Держгеокадастру у Чернівецькій області від 28.01.2021 року, в ході розгляду звернення з виїздом на місцевість встановлено, що між позивачами та сусідами виник земельний спір щодо спільної межі, яка проходить між земельними ділянками, та встановлено, що користувачі земельні ділянки по АДРЕСА_2 перешкоджають позивачам у доступі до власної земельної ділянки, позивачам було запропоновано замовити у суб`єкта господарювання комплекс робіт із відновлення меж земельної ділянки в натурі та їх закріплення межовими знаками.
Колегія суддів зазначає, що зі змісту вказаного листа не можливо підтвердити наявність спору саме між сторонами по справі та здійснення відповідачами перешкод у користуванні позивачами частини земельної ділянки, оскільки жодних конкретних доказів, фактів на обставин, які б могли підтвердити викладений зміст даного листа, а саме те, що між ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 виник земельний спір, та саме те, що вказані особи перешкоджають у доступі до земельної ділянки, та яким чином здійснюються ці перешкоди, тому такий доказ не може братися судом до уваги як належний та такий що підтверджує вимоги викладені в позовній заяві.
Також, з наявного в матеріалах справи збірного плану землекористувань спірної земельної ділянки, не вбачається підтвердження обставин, які б свідчили про порушення саме відповідачами права власності позивачів на користування належною їм земельною ділянкою, та яким чином такі порушення відбуваються. 
В матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили, що спірними воротами та хвірткою користуються виключно відповідачі, і що виключно відповідачами чиняться перешкоди у користуванні земельною ділянкою позивачам.
Заслуговують на увагу суду посилання в апеляційній скарзі, що межа земельної ділянки проходить не по стіні будинку АДРЕСА_1 , а облаштовані ворота відділяють будинки НОМЕР_1 і НОМЕР_2 від проїжджої частини вилиці Щербанюка, не є межами між земельними ділянками сусідніх будинків, та були облаштовані для зручності користування прибудинковою територією - спільним подвір`ям. 
Вимога позивачів про відновлення їх прав шляхом демонтажу за власні кошти металевих воріт та хвіртки, встановлених на межі земельної ділянки по АДРЕСА_1 з метою усунення перешкод в користуванні ними зазначеною земельною ділянкою зі сторони відповідачів, не підтверджена жодними доказами неправомірності дій відповідачів, не підтверджено вчинення саме ними такого порушення, зміст позовних вимог полягає у відновленні права порушеного не відповідачами без надання будь-яких доказів їх вини.
Крім того, в судовому засіданні встановлено, що сторони визнають, що відповідачі не є власниками спірної огорожі, а позивач ОСОБА_1 визнав та підтвердив той факт, що відповідачі є користувачами огорожі, і таким користуванням порушується їх право на користування земельною ділянкою.
Що стосується показань свідків, які лягли в основу рішення суду першої інстанції, то колегія судів зазначає, що як вбачається із показань свідка ОСОБА_5 , який пояснив, що в результаті обстеження земельної ділянки встановлено, що за вказаною адресою зі сторони вулиці встановлені ворота, які встановлені попереднім власником будинку, які на час виїзду комісії були замкнені на замок, а позивачі не мають доступу до своєї земельної ділянки, то із вказаних свідчень випливає лише констатація факту наявності воріт та хвіртки зі сторони вулиці, а також той факт, що на час виїзду комісії такі були замкнені на замок, однак жодним чином не підтверджують факт встановлення спірних воріт, замків на ворота саме відповідачами, а також наявність достовірних даних про перешкоджання відповідачами в користуванні земельною ділянкою.
Колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги, що свідок ОСОБА_10 зазначав в своїх показаннях, про заасфальтування ОСОБА_3 спірної частини земельної ділянки, як на підтвердження користування та здійснення позивачам перешкод у користуванні спірною земельною ділянкою, однак доказів такого матеріали справи не містять, також з пояснень свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 не можна достовірно стверджувати, про умисну відмову відповідача ОСОБА_3 від звільнення земельної ділянки, оскільки такі покази не підтверджені іншими належними доказами.
Таким чином судом першої інстанції неправомірно взято до уваги покази свідків як факт, який не потребує доказуванню, не надано критичної оцінки цим показам, без доказів на підтвердження факту створення саме цими відповідачами перешкод позивачам у користуванні земельною ділянкою.
Щодо наявності у матеріалах справи фотознімків автомобіля, то колегія суддів критично відноситься до таких як доказів, оскільки з таких знімків не можливо встановити місце його знаходження визначити дату та час такого паркування, не можливо встановити, чи носить таке розміщення автомобіля одноразовий чи постійний характер, чи було воно здійснено на спірній земельній ділянці, та яким чином розміщення вказаного автомобіля створює перешкоди позивачам. 
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
 Статтею 79 ЦПК України встановлено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є доказами, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків.
Враховуючи наведене, апеляційний суд погоджується із доводами апеляційної скарги про відсутність належних доказів, які б підтвердили здійснення перешкод у користуванні земельною ділянкою саме відповідачами, та що саме відповідачі встановили ворота і тепер повинні їх демонтувати, і враховуючи такі невідповідні докази, суд першої інстанції дійшов неправомірного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог. 
На підставі вищевикладеного, судом апеляційної інстанції встановлено, що судом першої інстанції не були належним чином оцінені подані сторонами докази, та не вірно встановлені обставини справи, що призвели до постановлення незаконного та необґрунтованого рішення.
Із врахуванням вказаних обставин, рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам законності, не ґрунтується на засадах верховенства права, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, внаслідок неповного з`ясування всіх обставин справи, у зв`язку із чим підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволені позовних вимог.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
У зв`язку із задоволенням апеляційної скарги  ОСОБА_3 , від імені якого діє адвокат Раздорський Руслан Анатолійович, судовий збір за подання ним апеляційної скарги в розмірі 1362 гривні, підлягає стягненню в рівних частках з  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 .
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Керуючись ст.ст. 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , від імені якого діє адвокат Раздорський Руслан Анатолійович, задовольнити. 
Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 10 листопада 2021 року скасувати.

В задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, відмовити.
Стягнути в рівних частках з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 сплачений ним судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1362 гривні.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Дата складання повного тексту постанови 16 березня 2022 року

Головуючий А.І. Владичан

Судді: І.М. Литвинюк

                                                                              І.Н. Лисак