УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24січня 2022 року
м. Київ
справа № 947/38945/20
провадження № 51-282 ск 22
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого            ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 – адвоката         ОСОБА_5 на вирок Київського районного суду м. Одеси від 25 лютого 2021 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 12 жовтня 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за                                              № 12020160480002739, щодо 
ОСОБА_4 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , жителя цього АДРЕСА_2 , на підставі ст. 89 Кримінального кодексу України (далі – КК) раніше не судимого, 
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3                      ст. 186 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Київського районного суду м. Одеси від 25 лютого 2021 року                      ОСОБА_4 визнано винуватим за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
Початок строку відбування покарання визначено обраховувати з часу фактичного затримання з 09 листопада 2020 року.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК у строк відбування призначеного покарання ОСОБА_4 зараховано період перебування під вартою з 09 листопада 2020 року по день набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення дорівнює одному дню позбавлення волі.
Запобіжний захід стосовно ОСОБА_4 у виді тримання під вартою залишено без змін до набрання вироком законної сили.
Вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.
За обставин, установлених судом та викладених у вироку суду першої інстанції,                    ОСОБА_4 визнано винуватим і засуджено за те, що він 09 листопада 2020 року приблизно о 05:00 з корисливих мотивів з метою власного збагачення шляхом відкритого викрадення майна потерпілого ОСОБА_6 вступив у злочинну змову з неповнолітнім (матеріали стосовно якого виділено в окреме кримінальне провадження). Реалізуючи свій злочинний намір, ОСОБА_4 та неповнолітній прибули до житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , де проживає знайомий ОСОБА_4 – потерпілий ОСОБА_6 .
Перебуваючи о 06:30 за вищевказаною адресою, ОСОБА_4 постукав у вікно та попросив свого знайомого відчинити вхідні двері будинку. Переслідуючи ціль незаконного збагачення, скориставшись тим, що потерпілий має вади здоров`я, засуджений, після того як потерпілий запустив його до будинку, застосував до того насильство, яке не є небезпечним для життя і здоров`я, що виразилось в поштовху його обома руками в ліве плече, внаслідок чого ОСОБА_6 упав на підлогу, та в цей час неповнолітня особа з метою подолання опору почала утримувати потерпілого. У свою чергу ОСОБА_4 , скориставшись безпорадним станом останнього, шляхом вільного доступу, відкрито заволодів його майном, а саме сумкою чорного кольору, в якій містилися грошові кошти в сумі 6000 дол. США (що станом на 09 листопада 2020 року за курсом НБУ становить 168 825 грн) та 20 000 грн.
Після цього, нападники з місця вчинення злочину зникли, викраденим майном розпорядились на власний розсуд, спричинивши тим самим майнову шкоду ОСОБА_6 на загальну суму 188 825 грн (що станом на 09 листопада 2020 року є значною шкодою).
Одеський апеляційний суд ухвалою від 12 жовтня 2021 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 залишив без задоволення, а вирок Київського районного суду м. Одеси від 25 лютого 2021 року – без змін.
Вимоги та узагальнені доводи, викладені в касаційній скарзі 
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 в інтересах засудженого ОСОБА_4 , не погоджуючись із судовими рішеннями, ухваленими щодо останнього, через невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, просить ці рішення в частині призначення покарання змінити, на підставі ст. 75 КК звільнити підзахисного від відбування призначеного покарання з випробуванням на строк 2 роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК.
Свої вимоги мотивує тим, що, незважаючи на наявність у кримінальному провадженні обставин, які істотно знижують суспільну небезпеку вчиненого злочину та пом`якшують покарання засудженому, місцевий суд і суд апеляційної інстанції зважили на них, не надали їм належної оцінки, у зв`язку з чим дійшли необґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_4 занадто суворого покарання.
Також, на думку захисту, суд першої інстанції не взяв до уваги і необхідним чином не оцінив того, що прокурор та потерпілий, який не мав жодних претензій до засудженого, вважали можливим призначення засудженому покарання із застосуванням ст. 75 КК і просили призначити йому покарання, не пов`язане з позбавленням волі.
Мотиви Суду
Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі захисника, та додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі                         – КПК) суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Згідно з ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Із долученої до касаційної скарги копії вироку суду першої інстанції видно, що судовий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_4 здійснено відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК, і правильність кваліфікації його дій                     у касаційній скарзі захисник не оспорює.
Твердження сторони захисту про невідповідність призначеного засудженому судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та його особі внаслідок суворості                                                      є необґрунтованими.
За вимогами статей 50, 65 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а при його призначенні суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових злочинів. Відповідно до принципів співмірності та індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, визначені положеннями статей 66, 67 цього Кодексу.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність                         в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції,                     а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначенні покарання.
За правилами ч. 1 ст. 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення.
Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
У цьому кримінальному провадженні, як видно зі змісту наданих копій судових рішень, не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання винній особі призначено з порушенням указаних норм права.
Як убачається зі змісту доданої до касаційної скарги копії вироку, призначаючи ОСОБА_4 вид та розмір покарання, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, дотримуючись наведених вимог кримінального закону, урахував усі обставини кримінального провадження, в тому числі характер і тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, який відповідно до ст. 12 КК належить до категорії тяжких; дані про особу винного, раніше не судимого на підставі ст. 89 КК, який на обліку у психіатра та нарколога не значиться, до затримання не мав офіційного місця роботи; відсутність вимог матеріального характеру в потерпілого та прохання останнього суворо не карати засудженого; обставини, які пом`якшують покарання, – визнання вини, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину; відсутність обставин, що обтяжують покарання.
Враховуючи наведені обставини, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення покарання ОСОБА_4 в мінімальних межах санкції вчиненого кримінального правопорушення та про відсутність підстав для призначення йому більш м`якого покарання із застосуванням ст. 69 КК і для звільнення від його відбування з випробуванням на підставі ст. 75 КК, рішення своє вмотивував.
Переглянувши вирок в апеляційному порядку, апеляційний суд відповідним чином перевірив доводи захисника, зазначені в апеляційній скарзі, які за змістом і суттю аналогічні доводам, викладеним у його касаційній скарзі, дав їм оцінку, з урахуванням вимог ст. 419 КПК та із зазначенням докладних мотивів прийнятого рішення обґрунтовано залишив вирок без змін.
Так, погоджуючись із вироком місцевого суду, апеляційний суд вказав про дотримання судом вимог статей 50, 65 КК під час призначення виду та розміру покарання засудженому ОСОБА_4 , яке буде необхідним і достатнім для його виправлення, перевиховання й попередження вчинення ним нових злочинів.
При цьому обґрунтовано акцентував увагу на тому, що думка потерпілого щодо призначеного засудженому покарання не є вирішальною в ході призначення покарання, оскільки визначення виду та міри покарання за вчинення того чи іншого злочину є дискреційними повноваженнями суду. Більш того, суд слушно вказав, що факт відсутності претензії до засудженого з боку потерпілого був врахований судом першої інстанції під час призначення покарання, визначеного в мінімальних межах санкції кримінального закону.
Таким чином, зваживши на всі обставини, які за законом мають правове значення,                         суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для звільнення засудженого ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням. 
Колегія суддів вважає, що ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК,                                  є законною та обґрунтованою, і погоджується з наведеними в ній висновками про справедливість та аргументованість вироку суду першої інстанції.
Обставини, на які захисник покликається в касаційній скарзі, щодо невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, були враховані судом під час призначення покарання ОСОБА_4 , ці обставини не є безумовними і достатніми для зміни судових рішень.
Посилання захисника на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги і належно не оцінив того, що прокурор та потерпілий, який не мав жодних претензій до засудженого, вважали можливим призначення засудженому покарання із застосуванням ст. 75 КК, є безпідставними, оскільки, як видно з наданої копії судового рішення, місцевий суд оцінив такі обставини. 
Беручи до уваги наведене, Суд вважає, що покарання, призначене місцевим судом засудженому ОСОБА_4 і залишене без змін судом апеляційної інстанції,                                    є справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення, попередження вчинення ним нових злочинів. Підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість за доводами, викладеними в касаційній скарзі захисника, Суд не вбачає.
Таким чином, обґрунтування касаційної скарги захисника не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги захисника немає.
З огляду на викладене Суд вважає, що у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_5 необхідно відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 – адвоката ОСОБА_5 на вирок Київського районного суду м. Одеси від 25 лютого 2021 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від                           12 жовтня 2021 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                         ОСОБА_2                                 ОСОБА_3