П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №  600/3611/21-а 
Головуючий у 1-й інстанції:  Анісімов О.В. 
          Суддя-доповідач:  Граб Л.С. 

12 січня 2022 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Граб Л.С. 
суддів:  Смілянця Е. С.  Сторчака В. Ю. 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу   ОСОБА_1 та ОСОБА_2  на  рішення   Чернівецького окружного адміністративного суду  від  30 вересня 2021 року  у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України у Чернівецькій області про  визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
В серпні 2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Чернівецькій області (далі ГУ ПФУ у Чернівецькій області), в якому просили:
-визнати протиправним дії ГУ ПФУ в Чернівецькій області по нарахуванню та виплаті позивачам пенсії за віком у невстановленому законом розмірі;
-зобов`язати ГУ ПФУ в Чернівецькій області провести, починаючи з 11.01.2021р., перерахунок, нарахувати та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком на загальних підставах, як непрацюючому пенсіонеру, відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 09.07.2003 року № 1058, не нижче мінімальної пенсії в розмірі прожиткового мінімуму, передбаченого законом, з проведенням масових перерахунків та індексації пенсії за віком, з урахуванням загального страхового стажу та довідок про заробітну плату, показника середньої заробітної плати за 2018-2020 роки, з встановленням підвищення до пенсії в розмірі 19% за більш пізній вихід на пенсію, з виплатою компенсації втрати доходу за затримку виплати пенсії за період з 11.01.2021р. по день фактичної виплати пенсії, на визначений позивачем банківський рахунок;
-зобов`язати ГУ ПФУ в Чернівецькій області провести, починаючи з 11.01.2021р., перерахунок, нарахувати та виплачувати ОСОБА_2 пенсію за віком на загальних підставах, як непрацюючому пенсіонеру, відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 09.07.2003 року № 1058, не нижче мінімальної пенсії в розмірі прожиткового мінімуму, передбаченого законом, з проведенням масових перерахунків та індексації пенсії за віком, з урахуванням загального страхового стажу та довідок про заробітну плату, показника середньої заробітної плати за 2018-2020 роки, з встановленням підвищення до пенсії в розмірі 21,5% за більш пізній вихід на пенсію, з виплатою компенсації втрати доходу за затримку виплати пенсії за період з 11.01.2021р. по день фактичної виплати пенсії, на визначений позивачем банківський рахунок;
-відповідно до п.1 ч.2 ст.371 КАС України, допустити негайне виконання рішення суду в повному обсязі заявлених позовних вимог, шляхом стягнення всієї суми боргу по пенсіях, починаючи з 11.01.2021р. року по день фактичної виплати;
-відповідно до ч. 6 ст. 245, ч. 1 ст. 382 КАС України зобов`язати ГУ ПФУ в Чернівецькій області в 14-денний термін надати до суду звіт про виконання судового рішення, зверненого до негайного виконання.
Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 30 вересня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням позивачі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до  невірного вирішення справи, подали апеляційну скаргу.
В обґрунтуванні доводів апеляційної скарги, апелянти посилаються на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для розгляду справи, невідповідність висновків обставинам справи та порушення норм матеріального права, які призвели до неправильного вирішення правового спору.
Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що відповідно до ч.4 ст.304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що    ОСОБА_1 та ОСОБА_2  відповідно до паспортів громадян України для виїзду за кордон з 1996 році проживають в Ізраїлі.
Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 04.03.2021 року у справі № 600/257/21-а зобов`язано ГУПФУ в Чернівецькій області призначити і виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком на загальних підставах, як непрацюючому пенсіонеру, відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 року №1058, не нижче мінімальної пенсії в розмірі прожиткового мінімуму, передбаченого законом, на визначений позивачем банківський рахунок, починаючи з 11.01.2021 року та призначити і виплачувати ОСОБА_2 пенсію за віком на загальних підставах, як непрацюючому пенсіонеру, відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 року №1058, не нижче мінімальної пенсії в розмірі прожиткового мінімуму, передбаченого законом, на визначений позивачем банківський рахунок, починаючи з 11.01.2021 року.
На виконання рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 04.03.2021 року № 600/257/21-а з 11.01.2021 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 призначена пенсія за віком, що підтверджується рішеннями ГУ Пенсійного фонду України в Чернівецькій області від 16.04.2021 № 241670032203 та  № 241670032205.
Однак, позивачі вважають, що відповідачем не вірно призначено пенсію, без урахування  даних за стажем і заробітною платою, що слугувало підставою для звернення останніми до суду з даним позовом.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої  інстанції виходив із того, що позивачами не дотримано встановленого порядку подання документів для обрахунку пенсії, оскільки  такі повинні подаватися в оригіналах, а не у вигляді сканкопій.
Крім того, судом зазначено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2  не надано належних, достовірних, достатніх письмових доказів визначених ст.ст. 72-76 КАС України про трудову діяльність після досягнення пенсійного віку.
При цьому, суд першої інстанції дійшов висновку, що виплати компенсація втрати частини доходу можлива лише в разі коли пенсія нарахована, але не виплачена. 
Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом першої інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, колегія суддів виходить із наступного.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.
У статтях 1, 3 та 8 Конституції України також закріплено, що людина визнається найвищою соціальною цінністю в Україні - в соціальній і правовій державі, в якій визнається і діє принцип верховенства права.
Право на соціальний захист відноситься до основоположних прав і свобод, які гарантуються державною і, за жодних умов не можуть бути скасовані, а їх обмеження не допускається, крім випадків, передбачених Конституцією України (статті 22 та 64).
Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03 травня 1996 року, ратифікована Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, яка набрала чинності з 01 лютого 2007 року (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.
Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується, в тому числі, міжнародними зобов`язаннями України.
Особливою формою здійснення права на пенсію є пенсійні правовідносини, які водночас виступають як один із видів суспільних відносин. Пенсійні правовідносини розглядаються як особлива форма соціальної взаємодії, що об`єктивно виникає в суспільстві відповідно до закону, учасники якої мають взаємні кореспондуючі права та обов`язки і реалізують їх з метою задоволення своїх потреб та інтересів в особливому порядку, який не заборонений державою чи гарантований і охороняється нею в особі певних органів.
Статтею 46 Конституції України гарантовано, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Крім того, суд зазначає, що пенсії за віком відповідають ознакам такої категорії як власність, а тому не залежать від місця проживання особи пенсіонера, а її протиправне позбавлення буде порушенням гарантій, передбачених частиною четвертою статті 41 Конституції України, відповідно до якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним.
Поряд з цим, відповідно до пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.
Порядок нарахування та виплати пенсії регламентовано Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" 09.07.2003 № 1058-IV та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до статті 3 Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 14 січня 1998 року №16/98-ВР право на забезпечення за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням згідно з цими Основами мають застраховані громадяни України, іноземні громадяни, особи без громадянства та члени їх сімей, які проживають в Україні, якщо інше не передбачено законодавством України, а також міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
За змістом пункту 1 частини першої та частиною четвертою  статті 8 Закону №1058-IV   право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим   Законом   та досягли встановленого цим   Законом   пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у   статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
Згідно п. 1.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 листопада 2005 року №22-1 (далі Порядок № 22-1) заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім`ї у зв`язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, об`єднаного управління (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації).
Відповідно до пункту 2.1 Порядку №22-1 до заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи: 1) документ про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків (крім осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний орган і мають відмітку у паспорті) або свідоцтво про загальнообов`язкове державне соціальне страхування; 2) документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок підтвердження наявного трудового стажу). За період роботи, починаючи з 01 січня 2004 року, структурний підрозділ, відповідальний за ведення персоніфікованого обліку (далі - відділ персоніфікованого обліку), надає структурному підрозділу, відповідальному за призначення пенсії, довідку з бази даних реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - реєстр застрахованих осіб) за формою згідно з додатком 1 до Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 18 червня 2014 року № 10-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 08 липня 2014 року за № 785/25562 (далі - Положення), а у разі необхідності - за формою згідно з додатком 3 до Положення; 3) для підтвердження заробітної плати відділом персоніфікованого обліку надаються індивідуальні відомості про застраховану особу за період з 01 липня 2000 року (додатки 1, 3 до Положення).
Згідно  пункту 2.23 Порядку №22-1 документи, необхідні для призначення пенсії, можуть бути подані як в оригіналах, так і копіях, посвідчених нотаріально або адміністрацією підприємства, установи, організації, що подає документи заявника для призначення пенсії, чи органом, що призначає пенсію. Документи про стаж, вік та заробітну плату подаються тільки в оригіналах. У разі якщо підтвердженням страхового стажу є трудова книжка, надається копія з неї, завірена адміністрацією підприємства, установи, організації за місцем останньої роботи або органом, що призначає пенсію.
Так, судом першої інстанції встановлено, що представник позивачів подаючи заяви останніх про призначення пенсії через вебпортал ПФУ надав копії: трудових книжок ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та довідок про заробітну плату. 
Таким чином, колегія судді погоджується з висновком суду першої інстанції в тій частині, що  позивачами не дотримано вимог, передбачених пунктом 2.23 Порядку №22-1 щодо форми подання документів.
В той же час, пунктом 4.2 наведеного Порядку врегульовано, що при прийманні документів працівник сервісного центру зокрема повідомляє пенсіонера про необхідність дооформлення документів або надання додаткових документів у тримісячний строк з дня подання заяви про призначення пенсії, у разі неналежного оформлення поданих документів або відсутності необхідних документів.
Між тим, матеріали справи не містять відомостей про те, що  ГУ ПФУ в Чернівецькій області повідомляло позивачів про необхідність надання додаткових документів, чи неможливість розрахунку стажу на підставі поданих. 
Крім цього, колегія суддів звертає увагу, що  за приписами  п.3 ст. 44 Закону України "Про загальнобов`язкове державне пенсійне страхування" від 9 липня 2003 року N 1058-IV, органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для  оформлення  пенсії,  а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість  їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню,  умови  їх  праці  та  інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. 
Також Порядком N 22-1 передбачено, що в  необхідних випадках посадовими особами територіальних органів Пенсійного фонду України  надається  допомога  щодо  одержання  відсутніх  у особи документів  для  призначення  пенсії.
Отже, відповідач у разі виникнення в нього сумнівів щодо записів у трудовій книжці  пенсіонера та документах поданих останнім, а також недостатності у них відомостей  про роботу, наділений правом перевірити та витребувати їх, однак цим правом не скористався.  
Вказане свідчить, що при призначенні пенсії позивачів та розрахунку трудового стажу останніх, відповідач належним чином не з`ясував того, чи є підстави для зарахування відомостей, відображених в наданих ними трудових книжках та довідках, в тому числі про заробітну плату, що в свою чергу являється покладеним на нього законом обов`язком, чим позбавив ОСОБА_1 та ОСОБА_2 можливості на належну реалізацію права на пенсійне забезпечення.
Щодо встановлення підвищення до пенсії відповідно до ч.1 ст.29 Закону №1058-IV, колегія суддів вказує на таке.
Відповідно до частини першої статті 29 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (особі, яка набула право на пенсію за віком відповідно до цього Закону, але після досягнення пенсійного віку, передбаченого абзацом першим частини першої статті 26 цього Закону, виявила бажання працювати і одержувати пенсію з більш пізнього віку, пенсія за віком призначається з урахуванням страхового стажу на день звернення за призначенням пенсії з підвищенням розміру пенсії за віком, обчисленого відповідно до статті 27 цього Закону, на такий відсоток:
- на 0,5% - за кожний повний місяць страхового стажу після досягнення пенсійного віку у разі відстрочення виходу на пенсію на строк до 60 місяців;
- на 0,75% - за кожний повний місяць страхового стажу після досягнення пенсійного віку у разі відстрочення виходу на пенсію на строк понад 60 місяців.
З аналізу вказаної норми можна зробити висновок, що зазначене підвищенням розміру пенсії за віком призначається у випадку набуття права на пенсію за віком за Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», при цьому особа, яка набула такого права виявила бажання працювати і одержувати пенсію з більш пізнього віку. 
Поряд з цим, як вбачається з копії трудової книжки ОСОБА_1 , згідно останнього запису № 5 позивач звільнився за власним бажанням 01.08.1996 року,  тобто останній запис про трудову діяльність  занесено, коли йому було 38 років.  
В свою чергу зі змісту трудової книжки ОСОБА_2 встановлено, що остання звільнилася за власним бажанням 17.06.1996 року. Тобто останній запис про трудову діяльність позивача занесено, коли останній було 36 років.  
Вказані особи, на час звільнення не досягли пенсійного віку встановленого законодавством України. При цьому, як вірно зауважено судом першої інстанції, останніми не надано належних, достовірних, достатніх письмових доказів визначених ст.ст. 72-76 КАС України про трудову діяльність після досягнення пенсійного віку.
Таким чином, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції в тій частині, що позовна вимога про встановлення підвищення в розмірі 19% та 21,5%  за більш пізній вихід на пенсію є безпідставною, оскільки таке підвищення встановлюється лише пенсіонерам, які після досягнення пенсійного віку продовжували працювати та набули страхового стажу.
Надаючи правову оцінку позовній вимозі про виплату компенсації втрати доходу за затримку виплати пенсії за період з 11.01.2021 по день фактичної виплати пенсії, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до положень статті 1 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" (далі - Закон № 2050-III) від 19 жовтня 2000 року №2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Згідно положень статті 2 Закону №2050-III компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, пенсії (частина друга статті 2 Закону №2050-III).
Статтею 3 Закону №2050-III передбачено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
За приписами  статті 4 Закону №2050-III виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
У статті 6 Закону №2050-III закріплено, що компенсацію виплачують за рахунок коштів Пенсійного фонду України, а також коштів, що спрямовуються на їх виплату з бюджету.
Враховуючи викладене, а також з огляду на те, що в рамках розгляду даної справи судом не встановлено, що в період з січня 2021 року по дату подання даного позову позивачам нараховувалась, але не виплачувалась пенсія, чи пенсія нараховувалася у меншому  розмірі,  колегія суддів вважає позовну вимогу щодо компенсації втрати частини доходів в зв`язку з порушенням строків  виплати  пенсії, передчасною.
Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постановах  від 16 травня 2019 року у справі №134/89/16-а та від 10 лютого 2020 року у справі №134/87/16-а.
Стосовно вимоги позивачів про зобов`язаня суб`єкта владних повноважень надати звіт про виконання рішення суду, судова колегія вказує на наступне.
Частиною першою та другою статті 382 КАС України передбачено, що  суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення; за наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
З огляду на вищенаведені норми, зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є правом, а не обов`язком суду.
Колегія суддів вважає, що позивачами не наведено обставин, які свідчили б про те, що відповідач ухилятиметься від виконання рішення у даній справі, а відтак не вбачає підстав для задоволення вищевказаної вимоги.
Віповідно до частини першої статті 2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з Рекомендацією Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Доцільно відзначити, що здійснення дискреційних повноважень може в деяких випадках передбачати вибір між здійсненням певних дій і нездійсненням дії.
Акт, прийнятий у ході здійснення дискреційних повноважень, підлягає контролю відносно його законності з боку суду або іншого незалежного органу. Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч. 2 ст. 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.
Отже, суд не може перебирати на себе функції, які відносяться до виключної компетенції органів Пенсійного фонду, зокрема здійснювати розрахунок страхового стажу та нарахування пенсії.
Подібна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №752/20012/16-а, від 12 червня 2018 року у справі № 800/248/17, від 12 лютого 2019 року у справі №825/1602/17 та від  05 березня 2019 року у справі №2040/6320/18.
Ч.2 ст. 9 КАС України врегульовано, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Пунктом 10 частини другої статті 245 КАС України передбачено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.
Тобто, законодавець передбачив обов`язок суду змусити суб`єкт владних повноважень до правомірної поведінки, а не вирішувати питання, які належать до функцій і виключної компетенції останнього (дискреційні повноваження), тому втручання в таку діяльність є формою втручання в дискреційні повноваження наведеного органу та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що в даному випадку, з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів позивача, необхідно вийти за межі заявлених позовних вимог шляхом визнання протиправними дії відповідача щодо неналежного розгляду документів наданих позивачами для призначення пенсії та зобов`язання останнього розглянути питання щодо перерахунку пенсії ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі наданих ними документів та прийняти рішення, з врахуванням висновків викладених у цьому судовому рішенні.
Згідно частин 1-4 ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
П.2 ч.1 ст.315 КАС передбачено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
За змістом частини першої статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Враховуючи, що судом першої інстанції порушені норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів вважає, що необхідно   скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову про часткове задоволення позовних вимог.
Відповідно до статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Оскільки даний позов  підлягає частковому задоволенню то на користь позивачів підлягає поверненню за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень-відповідача 1/2 судового збору, сплаченого за подання   апеляційної скарги в сумі  681 грн.
Керуючись ст.ст. 139, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити  частково.
Рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 30 вересня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України у Чернівецькій області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії скасувати.
Прийняти нову постанову, якою позов задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Чернівецькій області щодо неналежного розгляду у встановленому законом порядку  документів надісланих ОСОБА_1 та ОСОБА_2 для  призначення пенсії, відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове держане пенсійне страхування".
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Чернівецькій області належним чином у  встановленому законом порядку розглянути питання щодо перерахунку пенсії на підставі надісланих ОСОБА_1 та ОСОБА_2 документів для призначення пенсії, відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове держане пенсійне страхування" та прийняти рішення, з урахуванням висновків, викладених в цьому судовому рішенні.
В решті позову відмовити. 
Стягнути на користь ОСОБА_1  за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області судові витрати в розмірі 681 грн. 
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає. 

Головуючий	 	 	Граб Л.С.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Смілянець Е. С.    Сторчак В. Ю.