П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

__________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

04 лютого 2022 р.	м.Одеса	Справа № 420/9332/21	

Головуючий І інстанції Білостоцький О.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді - Осіпова Ю.В.,
суддів - Косцової І.П., Скрипченка В.О., 
розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2021 року (м.Одеса, дата складання повного тексту рішення - 14.09.2021р.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області та Пенсійного фонду України про визнання протиправними дій рішення та зобов`язання вчинити певні дії, -
В С Т А Н О В И В:
03.06.2021р. ОСОБА_1 звернулася до Одеського окружного адміністративного суду із позовом до ГУ ПФУ в Одеській області та ПФУ, в якому, з  урахуванням уточнень, просила суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ в Одеській області від 27.11.2020р. №951050826568 стосовно нарахування їй, як судді у відставці, довічного грошового утримання в розмірі 54% грошової суддівської винагороди судді, працюючого на відповідній посаді;
- зобов`язати ГУ ПФУ в Одеській області зарахувати їй, як судді у відставці, до стажу роботи на посаді судді стаж, що дає право на призначення і отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, в розмірі 90%, виходячи із фактичного стажу 33 роки 06 місяців 21 день;
- зобов`язати ГУ ПФУ в Одеської області здійснити перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання їй, як судді у відставці, в розмірі 90% грошового утримання працюючого судді Одеського апеляційного суду на підставі довідки Одеського апеляційного суду від 04.03.2020р. за вих. №06-21/245/2020, виходячи із розміру 223337,50 грн., який складається з посадового окладу у розмірі - 131375 грн., а також доплати за вислугу років у розмірі - 91962,50 грн., починаючи з 19.02.2020р., з урахуванням раніше виплачених їх сум щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання;
- зобов`язати ПФУ здійснити виплату щомісячного довічного грошового утримання їй, як судді у відставці, в розмірі 90% грошового утримання працюючого судді Одеського апеляційного суду на підставі довідки Одеського апеляційного суду від 04.03.2020р. за вих. №06-21/245/2020, нарахованого ГУ ПФУ в Одеській області з 27.11.2020р. у відповідності до довідки Одеського апеляційного суду від 04.03.2020р. №06-21/245/2020.
Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що позивач є «суддею у відставці», отримує щомісячне довічне грошове утримання судді та має право на перерахунок щомісячного довічного грошового утримання на підставі довідки Одеського апеляційного суду від 04.03.2020р. за №06-21/245/2020 у розмірі 90% суддівської винагороди працюючого судді Одеського апеляційного суду. Однак, ГУ ПФУ в Одеській області протиправно та безпідставно зменшено розмір її щомісячного довічного грошового утримання з 90% на 54%.
Представник відповідача надав до суду першої інстанції письмовий відзив, у якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2021 року (ухваленим в порядку спрощеного (письмового) провадження) позов ОСОБА_1 - задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФУ в Одеській області від 27.11.2020р. №951050826568 та від 18.12.2020р. №951050826568 щодо нарахування та виплати позивачу довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 54% грошової суддівської винагороди судді, працюючого на відповідній посаді. Зобов`язано ГУ ПФУ в Одеській області здійснити позивачу з 19.02.2020р. перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 76% суддівської винагороди судді працюючого на відповідній посаді, виходячи з фактичного стажу роботи 33 повних років, на підставі довідки Одеського апеляційного суду від 04.03.2020р. №06-21/245/2020, із урахуванням раніше виплачених сум щомісячного довічного грошового утримання. У задоволені іншої частини позовних вимог - відмовлено. Стягнуто з ГУ ПФУ в Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень на користь позивача суму сплаченого позивачем судового збору у розмірі 908 грн.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду 1-ї інстанції, відповідач 09.11.2021р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив про те, що судом при винесенні оскаржуваного рішення було порушено норми матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14.09.2021р. та прийняти нове - про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. 
Позивачка вказане вище рішення суду 1- інстанції в апеляційному порядку не оскаржила.
18.11.2021р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду. 
Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29.11.2021р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ГУ ПФУ в Одеській області та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження.
17.12.2021р. до суду апеляційної інстанції надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, у якому позивач заперечувала щодо її задоволення, посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів та просив оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.
ПФУ, у свою чергу, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14.09.2021р. в апеляційному порядку не оскаржив та своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, судом 2-ї інстанції можуть бути розглянуті в порядку письмового провадження.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).
Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи. 
Позивач - ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) є «суддею у відставці» Одеського апеляційного суду (Апеляційного суду Одеської області), якій починаючи з 26.11.2015р. виплачувалося довічне грошове утримання судді у відставці у розмірі 84% заробітної плати працюючого судді.
В подальшому, у зв`язку зі зміною правового регулювання розміру посадового окладу працюючого судді, позивачці здійснювалися перерахунки щомісячного довічного грошового утримання судді, в тому числі було збільшено його відсотковий розмір до 90% винагороди судді, який працює на відповідній посаді.
10.03.2020р. позивач звернулася до пенсійного органу із заявою про перерахунок довічного грошового утримання судді у відставці на підставі Закону України «Про судоустрій і статус суддів», до якої долучив довідку Одеського апеляційного суду від 04.03.2020р. №06-21/245/2020, згідно з якою розмір суддівської винагороди, яка має бути врахована при перерахунку щомісячного довічного грошового утримання з 01.01.2020р. складає 223337,50 грн.
13.03.2020р. рішенням ГУ ПФУ в Одеській області №2505 ОСОБА_1 було відмовлено у здійсненні відповідного перерахунку.
Не погодившись із такими діями та рішенням пенсійного органу, позивач звернулася до суду.
27.10.2020р. рішенням Одеського окружного адміністративного суду у справі №420/7546/20 визнано протиправним та скасовано рішення відповідача про відмову у перерахунку довічного грошового утримання суддів у відставці від 13.03.2020р. №2505. Зобов`язано ГУ ПФУ в Одеській області здійснити перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 на підставі довідки Одеського апеляційного суду від 04.03.2020р. №06-21/245/2020, з урахуванням раніше виплачених сум. У задоволені іншої частини позовних вимог відмовлено.
На виконання вказаного вище рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27.10.2020р. у справі №420/7546/20, ГУ ПФУ в Одеській області було прийнято протокольне рішення від 27.11.2020р. №951050826568 - про перерахунок пенсії позивачу на підставі довідки Одеського апеляційного суду від 04.03.2020р. №06-21/245/2020. Однак, при здійсненні даного перерахунку відповідачем самостійно було зменшено відсотковий розмір щомісячного довічного грошового утримання позивача з 90% до 54% від розміру суддівської винагороди працюючого судді.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 14.12.2020р. у справі №420/7546/20 було внесено виправлення в зазначене рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27.10.2020р. у справі №420/7546/20 та викладено абз.3 резолютивної частини судового рішення в наступній редакції: «Зобов`язати ГУ ПФУ в Одеській області здійснити з 19.02.2020р. перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 на підставі довідки Одеського апеляційного суду від 04.03.2020р. №06-21/245/2020, з урахуванням раніше виплачених сум».
З огляду на вищезазначену ухвалу суду 1-ї інстанції від 14.12.2020р., рішенням пенсійного органу №951050826568 від 18.12.2020п. було повторно проведено перерахунок пенсії позивачу відповідно до довідки Одеського апеляційного суду від 04.03.2020р. №06-21/245/2020, починаючи з 19.02.2020р. При здійснення відповідного перерахунку, ГУ ПФУ в Одеській області було також застосовано відсотковий розмір щомісячного довічного грошового утримання позивача у розмірі 54% від розміру суддівської винагороди працюючого судді.
Позивач вважає, що відповідач виконуючи рішення суду у справі №420/7546/20 протиправно зменшив розмір її щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 90% на 54%, що й стало підставою для звернення до суду з даним позовом.
Вирішуючи справу по суті та частково задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив із часткової обґрунтованості та доведеності позовних вимог та, відповідно, із неправомірності спірних дій ГУ ПФУ в Одеській області. 
Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступне.
Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.
За приписами ст.ст.21,22 Конституції України, права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Статтею 64 Конституції України гарантовано, що конституційні права та свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
Відповідно до ст.126 Конституції України, незалежність і недоторканість суддів гарантується Конституцією і законами України.
Так, спірні у цій справі відносини регулюються, зокрема, Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016р. №1402-VIII, який визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд. 
Пунктом 2 розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону №1402-VIII визнано таким, що втратив чинність з дня набрання чинності цим Законом, Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010р. №2453-VІ, окрім положень, зазначених у п.п.7,23,25,36 цього ж розділу.
Як слідує зі змісту положень ч.1 ст.142 Закону №1402-VIII, судді, який вийшов у відставку, після досягнення чоловіками віку 62 років, жінками - пенсійного віку, встановленого ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003р. №1058-IV, виплачується пенсія на умовах, визначених зазначеним Законом, або за його вибором щомісячне довічне грошове утримання. 
До досягнення зазначеного віку право на пенсію за віком або щомісячне довічне грошове утримання мають чоловіки 1955 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 
1) 61 рік - які народилися з 01.01.1954р. по 31.12.1954р.;
2) 61 рік 6 місяців - які народилися з 01.01.1955р. по 31.12.1955р.
При цьому, суддя у відставці, який не досяг віку, встановленого ч.1 цієї статті, отримує щомісячне довічне грошове утримання. При досягненні таким суддею віку, встановленого ч.1 цієї статті, за ним зберігається право на отримання щомісячного довічного грошового утримання або, за його вибором, призначається пенсія на умовах, визначених Законом №1058-IV (ч.2 ст.142 Закону №1402-VIII).
За змістом ч.3 ст.142 Закону №1402-VIII, щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50% суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді.
Частиною 4 та 5 ст.142 Закону №1402-VIII регламентовано, що у разі зміни розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання.
Пенсія або щомісячне довічне грошове утримання судді виплачується незалежно від заробітку (прибутку), отримуваного суддею після виходу у відставку. Щомісячне довічне грошове утримання суддям виплачується органами Пенсійного фонду України за рахунок коштів Державного бюджету України.
Згідно з ч.3 ст.135 Закону №1402-VIII, базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, а судді апеляційного суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року
Разом із цим, Прикінцевими та перехідними положеннями Закону №1402-VIII були визначені певні особливості визначення розміру суддівської винагороди, а також щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці.
Так, п.22 розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону №1402-VIII визначалось, що право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (тобто здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.
Судді, які на день набрання чинності вказаним Законом №1402-VIII пройшли кваліфікаційне оцінювання та підтвердили свою здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді, до 01.01.2017р. отримують суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону №2453-VІ.
Як передбачено п.23 розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1402-VIII,   до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену у відповідності до Закону №2453-VІ.
Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законів України щодо діяльності органів суддівського врядування» від 16.10.2019р. №193-IX, який набрав чинності 07.11.2019р., було виключено зазначені вище п.п.22,23 Прикінцевих та перехідних положень Закону №1402-VIII.
Розмір посадового окладу судді, окрім зазначеного у п.23 цього розділу, становить з 01.01.2020р.: 
а) для судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 
б) для судді апеляційного суду та вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року (п.24 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №1402-VIII).
Пунктом 25 розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону №1402-VIII встановлено, що право на отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, визначеному цим Законом, має суддя, який за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердив відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді), або призначений на посаду судді за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом, та працював на посаді судді щонайменше три роки з дня прийняття щодо нього відповідного рішення за результатами такого кваліфікаційного оцінювання або конкурсу.
В інших випадках, коли суддя іде у відставку після набрання чинності цим Законом, розмір щомісячного довічного грошового утримання становить 80% суддівської винагороди, обчисленої відповідно до положень Закону №2453-VI. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді, але не може бути більшим ніж 90% суддівської винагороди судді, обчисленої відповідно до зазначеного Закону.
Конституційний Суд України, досліджуючи поняття «щомісячне довічне грошове утримання судді», у мотивувальній частині рішення від 14.12.2011р. №18-рп/2011 вказав, що це утримання      є самостійною гарантією незалежності судді та складовою його правового статусу, а правова природа щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці та щомісячного грошового утримання діючого судді однакова, а самі ці поняття однорідні та взаємопов`язані, ідентичні, відрізняються лише за способом фінансування: судді у відставці виплату одержують з ПФУ за рахунок Державного бюджету, діючі судді - виключно з Державного бюджету України. 
У цьому ж рішенні Конституційний Суд України також вказав про неможливість звуження змісту та об`єму гарантій незалежності суддів, тобто матеріального та соціального забезпечення.
У Рішенні Конституційного Суду України від 03.06.2013р. №3-рп/2013 (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці) зазначено, що визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є «невід`ємним елементом» їх статусу.
Колегія суддів зазначає про те, що Конституційний Суд України неодноразово висловлював аналогічні правові позиції стосовно гарантій незалежності суддів, їх матеріального та соціального забезпечення у своїх рішеннях: від 24.06.1999р. №6-рп/99, від 20.03.2002р. №5-рп/2002 (справа про пільги, компенсації та гарантії), від 01.12.2004р. №19-рп/2004 (справа про припинення дій чи обмеження пільг, компенсацій та гарантій), від 11.10.2005р. №8-рп/2005 (справа про пенсії та щомісячне довічне грошове утримання), від 18.06.2007р. №4-рп/2007 (справа про гарантії незалежності суддів), від 22.05.2008р. №10-рп/2008, а також у рішенні від 18.02.2020р. №2-р/2020.
Водночас, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що рішенням Конституційного Суду України від 18.02.2020р. №2-р/2020 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), зокрема, положення п.25 розділу ХІІ Прикінцеві та перехідних положень Закону №1402-VIII зі змінами.
У п.п.15-17 вказаного Рішення КСУ зазначено, що згідно з положеннями п.25 Прикінцевих та перехідних положень Закону №1402-VIII право на отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, визначеному цим Законом, має суддя, який за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердив відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначений на посаду судді за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом, та працював на посаді судді щонайменше три роки з дня прийняття щодо нього відповідного рішення за результатами такого кваліфікаційного оцінювання або конкурсу.
В інших випадках, коли суддя іде у відставку після набрання чинності цим Законом, розмір щомісячного довічного грошового утримання становить 80% суддівської винагороди, обчисленої відповідно до положень Закону №2453-VI. 
За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді, але не може бути більшим ніж 90% суддівської винагороди судді, обчисленої відповідно до зазначеного Закону.
Право судді на відставку є конституційною гарантією незалежності суддів (ч.6 ст.126 Конституції України).
Відставка судді є особливою формою звільнення його з посади за власним бажанням та обумовлена наявністю в особи відповідного стажу роботи на посаді судді; наслідком відставки є, зокрема, припинення суддею своїх повноважень з одночасним збереженням за ним звання судді і гарантій недоторканності, а також набуття права на виплату вихідної допомоги та отримання пенсії або щомісячного довічного грошового утримання (абз.4 пп.3.1 п.3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 19.11.2013р. №10-рп/2013).
Визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом; такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці; право судді у відставці на пенсійне забезпечення або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією належного здійснення правосуддя і незалежності працюючих суддів та дає підстави висувати до суддів високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності і неупередженості; щомісячне довічне грошове утримання судді спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема, обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу; конституційний принцип незалежності суддів означає, в т.ч., конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя; конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання); статус судді та його елементи, зокрема матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя (абз.5,6 пп.2.2 п.2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03.06.2013р. №3-рп/2013). Конституційний Суд України зазначив, що розмір щомісячного довічного грошового утримання суддів, які не проходили оцінювання за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності та вийшли у відставку, відрізняється від розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів, які вийдуть у відставку після успішного проходження такого оцінювання.
Таким чином, судді, які вже перебувають у відставці та досягли шістдесятип`ятирічного віку, з об`єктивних причин не мають можливості пройти кваліфікаційне оцінювання на відповідність займаній посаді і пропрацювати після цього три роки, що є обов`язковою умовою для отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, визначеному Законом №1402-VIII.
Конституційний Суд України вважає, що щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці має бути співмірним із суддівською винагородою, яку отримує діючий суддя. У разі збільшення розміру такої винагороди перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці має здійснюватися автоматично. Встановлення різних підходів до порядку обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів порушує статус суддів та гарантії їх незалежності. Запровадження згідно із положеннями п.25 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №1402-VIII різних підходів до порядку обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів, які виходять у відставку, суперечить положенням ч.1 ст.126 Основного Закону України щодо гарантування незалежності суддів Конституцією і законами України.
У зв`язку з викладеним, Конституційний Суд України рішенням від 18.02.2020р. у справі №2-р/2020 п.25 розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону №1402-VIII, яким було передбачено, що право на отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, визначеному цим Законом, має суддя, який за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердив відповідність займаній посаді та працював на посаді судді щонайменше три роки з дня прийняття щодо нього відповідного рішення за результатами такого кваліфікаційного оцінювання або конкурсу, визнав неконституційним.
Статтею 152 Конституції України передбачено, що закони та інші акти за рішенням КСУ визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або ж якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.
Згідно з ч.1 ст.91 Закону України «Про Конституційний Суд України» від 13.07.2017р. №2136-VIII закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Отже, з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення від 18.02.2020р. №2-р/2020 Закон №1402-VIII не містить положень, які б по-різному визначали порядок обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці.
Колегія суддів зауважує на тому, що Верховний Суд неодноразово, зокрема, у постановах від 06.03.2019р. у справі №638/12586/16-а, від 11.02.2020р. у справі №200/3958/19-а та від 23.12.2020р. у справі №240/8156/19 висловлював правовий висновок, відповідно до якого правовою підставою для перерахунку раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці є факт зміни грошового утримання/складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді.
У той же час, набрання чинності рішенням Конституційного Суду України, яким визнаються неконституційними відповідні норми законодавства, тягне за собою виникнення, зміну або припинення прав та обов`язків суб`єктів правовідносин до яких застосовуються (застосовувалися) положення законодавства, яке згодом було визнано неконституційним. Отже, такі правовідносини безпосередньо пов`язуються з дією закону. Тобто, якщо це один день (втрата чинності повністю чи в окремій частині закону за рішенням КСУ з дня його ухвалення), то цей строк закінчується о 24 години 00 хвилини цього дня. Отже, з 00 годин 00 хвилин наступного дня, з дати ухвалення відповідного рішення Конституційного Суду України, до правовідносин, що регулюється таким законодавством застосовується норма, що відповідає Конституції України, вступила у силу і діє.
Вказані висновки узгоджуються із позицією Верховного Суду, висловленою у рішенні від 16.06.2020р. у зразковій справі №620/1116/20.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується із висновком суду 1-ї інстанції про те, що саме з 19.02.2020р., наступного дня з дати ухвалення Конституційним Судом України рішення від 18.02.2020р. у справі №2-р/2020, у ОСОБА_1 виникло право (підстава) на перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді відповідно до Закону №1402-VIII.
У даному випадку, перерахунок, який було проведено відповідачем на підставі до довідки Одеського апеляційного суду від 04.03.2020р. за №06-21/245/2020, був обумовлений відновленням раніше порушених прав позивача з дати ухвалення Конституційним Судом України рішення від 18.02.2020р. у справі №2-р/2020.
Як встановлено судом апеляційної інстанції, при здійсненні вказаного перерахунку, пенсійним органом, при визначенні відсоткового розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, було враховано лише стаж роботи позивача на посаді судді (22 роки 8 місяців), що склало 54% (50% (20 років) + 4% (кожний повний рік роботи на посаді понад 20 років) від суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді.
Разом з тим, до стажу роботи позивача, який дає право на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, відповідачем фактично не було зараховано наступні періоди: 
- половину часу навчання позивача на «денній формі» в Одеському державному університеті     ім. І.І.Мечникова за спеціальністю «правознавство» з 24.08.1979р. по 30.06.1984р.; 
- стаж роботи державним нотаріусом Компанієвської державної нотаріальної контори відділу юстиції Кіровоградської області з 01.08.1984р. по 16.08.1984р.; 
- стаж роботи державним нотаріусом Ольшанської державної нотаріальної контори відділу юстиції Кіровоградської області з 16.08.1984р. по 31.08.1984р.; 
- стаж роботи державним нотаріусом Знамянської районної державної нотаріальної контори відділу юстиції Кіровоградської області з 31.08.1984р.по 24.09.1986р.
Надаючи оцінку рішенню суду 1-ї інстанції у вимірі встановлених обставин справи та доводів апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до ч.1 ст.137 Закону №1402-VIII, до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України, судді Конституційного Суду України; члена Вищої ради правосуддя, Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; судді в судах та арбітрів у державному та відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.
Однак, при цьому, необхідно наголосити на тому, що судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності Законом №1402-VIII, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді у відповідності до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання) (абз.4 п.34 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону).
Так, за змістом ч.4 ст.43 Закону України «Про статус суддів» від 15.12.1992р. №2862-ХІІ, до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, окрім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів та арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов`язаних із керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.
Враховуючи, що стаж роботи позивача на посаді судді становить більше ніж 10 років, суд 1-ї інстанції дійшов вірного висновку щодо необхідності зарахування до стажу роботи, який дає судді право на відставку, стажу її роботи державним нотаріусом Компанієвської державної нотаріальної контори відділу юстиції Кіровоградської області з 01.08.1984р. по 16.08.1984р., державним нотаріусом Ольшанської державної нотаріальної контори відділу юстиції Кіровоградської області    з 16.08.1984р. по 31.08.1984р., а також державним нотаріусом Знамянської районної державної нотаріальної контори відділу юстиції Кіровоградської області з 31.08.1984р. по 24.09.1986р.
Згідно з абз.3 п.1 Указу Президента України «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів» від 10.07.1995р. №584, до стажу роботи, що надає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, окрім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах та період проходження строкової військової служби.
При цьому, у відповідності до абз.2 п.3-1 Постанови Кабінету Міністрів України «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» від 03.09.2005р. №865, до стажу роботи, що надає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, окрім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів, а також календарний період проходження строкової військової служби.
Зазначена вимога також містилася і в п.2.6. «Положення про порядок призначення та виплату щомісячного грошового утримання працюючим суддям та щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці» (затв. наказом ДСА України від 25.08.2005р. №94).      
Таким чином, законодавством, яке діяло на момент призначення (обрання) позивача суддею та в період її роботи на посаді судді, передбачалось право зарахування до стажу, що надає право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання судді, половини строку навчання на денному відділенні юридичного факультету Одеського державного університету ім. І.І.Мечникова з 24.08.1979р. по 30.06.1984р.
Окрім іншого, колегія суддів, як і суд 1-ї інстанції, також звертає увагу й на те, що рішенням Приморського районного суду від 15.11.2016р. у справі №522/20026/16-а (яке набрало законної сили), окрім вказаних вище періодів, також було встановлено і право позивачки на зарахування стажу її роботи завідуючою сектором обліку комітету ВЛКСМ у період з 01.05.1974р. по 24.08.1979р., у стаж судді, який надавав право на отримання щомісячного довічного грошового утримання.
Тобто, враховуючи рішення Приморського районного суду від 15.11.2016р. (у справі №522/20026/16-а), загальний стаж позивачки для обрахунку щомісячного довічного грошового утримання як судді у відставці, у розумінні Закону №1402-VIII, як вірно вказав суд першої інстанції, складає повних 33 роки, з яких - 22 років 8 місяців складає робота безпосередньо на посаді судді.
Аналізуючи наведене правове регулювання у контексті встановлених обставин справи, колегія суддів констатує, що розмір щомісячного довічного грошового утримання позивача, як судді у відставці, для обрахунку щомісячного довічного грошового утримання, дійсно становить - 76%, з яких: 50% - за стаж роботи на посаді судді 20 років; 26% - збільшення за кожен рік на посаді судді понад 20 років (13 х 2 = 26).
Водночас, колегія суддів зазначає, що за змістом ч.2 ст.1 Загальної (Універсальної) хартії судді, ухваленої 17.11.1999р. Центральною Радою Міжнародної Асоціації Суддів, незалежність судді є важливою умовою для неупередженого судочинства, що відповідає вимогам закону. Незалежність є неподільною. Будь-які інституції чи органи влади як на національному, так і на міжнародному рівні повинні поважати, захищати та охороняти цю незалежність.
Забезпечення належного грошового утримання судді є запорукою дотримання гарантій права особи на розгляд справи незалежним і безстороннім судом та збереження справедливого балансу між потребами державного інтересу та необхідністю захистити права особи.
Визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом.
Такими гарантіями є надання суддям за рахунок держави матеріального забезпечення, зокрема суддівської винагороди та щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, розмір якого повністю залежить від суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. Важливою є і послідовність дій законодавця, особливо з огляду на сферу суспільних відносин, у якій може проявлятись непослідовність.
Окрім того, Конституційний Суд України в Рішенні від 25.01.2012р. №3-рп/2012 визначив, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов`язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.
Під час розгляду справи колегією суддів було встановлено, що позивачу щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці призначене у розмірі, визначеному Законом №2453-VI, яким передбачалась інша формула обрахунку грошового утримання та, окрім іншого, розмір суддівської винагороди та відсотків від неї, для нарахування щомісячного грошового утримання.
Дійсно, маючи 33 років суддівського стажу, позивач ОСОБА_1 , відповідно до ч.3 ст.141 Закону №2453-VI, набула право на отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі 90% грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді.
Ще раз варто звернути увагу на те, що зазначені обставини також були відображенні і у згаданому вище рішенні Приморського районного суду від 15.11.2016р. у справі №522/20026/16-а, яке набрало законної сили.
У той же час, положеннями ч.3 ст.142 Закону №1402-VIII передбачено, що щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50% суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді.
Отже, вказаною вище нормою Закону №1402-VIII (діючою на час виникнення спірних правовідносин) визначено інший підхід до обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів, які виходять у відставку, ніж той, з якого виходив позивач (а саме за ЗУ №2453-VI).
Суд апеляційної інстанції звертає увагу на положення ст.2 Рекомендації Ради Європи CM/Rec (2007) 7 Комітету міністрів державам - членам щодо належного адміністрування щодо принципу законності, в яких зазначено, що адміністрування державні органи повинні діяти відповідно до закону. Вони не повинні вживати довільних заходів, навіть застосовуючи свій розсуд.
У контексті принципу «законності» загально прийнято вважати, що незастосування закону можливо лише за умови:
1) встановлення судом ознак неконституційності такого закону в цілому або окремих його положень (ч.4 ст.7 КАС України): якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії; у такому випадку суд після винесення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, що віднесено до юрисдикції Конституційного Суду України;
2) подолання судом встановлених колізій та застосування іншого акта вищої або такої ж юридичної сили (ч.ч.3,5 ст.7 КАС України): у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України; якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору України;
3) встановлення судом, що положення закону не відповідають критерію «якість закону».
При цьому, колегія суддів зазначає, що ч.3 ст.142 Закону №1402-VIII «неконституційною» не визнавалась, а також вказана норма повною мірою відповідає критерію якості закону та не вступає в колізію з іншими нормами Законів України, що дозволяли б пенсійному органу не застосувати її стосовно позивача (у протилежному випадку рішення пенсійного органу прямо б суперечило вимогам ч.2 ст.19 Конституції України).
Окрім того, колегія суддів звертає увагу на те, що за правовим висновком Верховного Суду, викладеним у рішенні від 16.06.2020р. за результатами розгляду зразкової справи №620/1116/20, у судді у відставці, який отримує щомісячне грошове утримання у розмірі обчисленому згідно з положеннями Закону №2453-VI, наявне право (підстава) на перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді відповідно до Закону №1402-VIII.
Тобто, у цьому випадку, при перерахунку довічного грошового утримання судді необхідно застосовувати норму закону, яка визначає суддівську вислугу і є чинною на момент виникнення спірних правовідносин.
У контексті зазначеного питання, варто наголосити на тому, що різні аспекти дії закону у часі неодноразово досліджувалися Конституційним Судом України.
Зокрема, у Рішенні від 09.02.1999р. №1-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що у регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультра-активна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма).
За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Даний принцип закріплений у ч.1 ст.58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
У Рішенні від 12.07.2019р. №5-р(I)/2019 Конституційний Суд України висловив думку, що за змістом ч.1 ст.58 Основного Закону України, новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування (абз.4 п.5 мотивувальної частини).
Отже, у разі безпосередньо (прямої) дії закону в часі новий нормативний акт поширюється на правовідносини, що виникли після набрання ним чинності, або до набрання ним чинності і тривали на момент набрання актом чинності.
У теорії права допускається можливість застосування до триваючих відносин до їх завершення нормативно-правового регулювання, яке діяло на час їх виникнення, за окремим рішенням і розглядається з позицій встановлення спеціального регулювання перехідного періоду - «переживаючої» (ультра-активної) дії нормативно-правових актів. Водночас, таке застосування повинно бути чітко обумовлено при прийнятті відповідних нормативно-правових актів. Відсутність такого застереження не надає суб`єкту владних повноважень права на самовільне застосування нечинних правових норм.
Правова визначеність як елемент верховенства права не передбачає заборони на зміну нормативно-правового регулювання. Відповідно до позиції Конституційного Суду України, особи розраховують на стабільність та усталеність юридичного регулювання, а відтак досить часті та непередбачувані зміни законодавства перешкоджають ефективній реалізації ними прав і свобод, а також підривають довіру до органів державної влади, їх посадових і службових осіб. Однак очікування осіб не можуть впливати на внесення змін до законів та інших нормативно-правових актів (абз.4 п. 4.1 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 22.05.2018р. №5-р/2018).
Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 16.07.2021р. у справі №200/9113/20-а, в якій предмет спору безпосередньо стосувався призначення та перерахунку щомісячного довічного грошового утримання суддів.
Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що вказаний підхід повинен застосовуватися і стосовно перерахунку щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці у справі, яка розглядається. Тобто, особи, яким щомісячне довічне грошове утримання призначено згідно із Законом №2453-VI, мають право на перерахунок щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці в розмірі та порядку, визначеному чинним на час здійснення такого перерахунку закону. 
Слід наголосити, що у цій справі такими нормами є положення Закону №1402-VIII.
Розмір довічного грошового утримання позивача від суддівської винагороди працюючого судді (90%) визначений у порядку, передбаченому Законом №2453-VI, відрізняється від порядку визначення розміру довічного грошового утримання судді, встановленому Законом №1402-VIII, на підставі якого позивачу проведено перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.
Зазначена відмінність полягає у тому, що Законом №2453-VI розмір довічного грошового утримання судді у відставці визначався у відсотках (80% і більше), виходячи із суддівської винагороди працюючого судді, зокрема, з окладу у розмірі 15 мінімальних заробітних плат (з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 04.12.2018р. №11-р/2018), на відміну від положень Закону №1402-VIII, який передбачає інші базові показники суддівської винагороди, виходячи з окладу працюючого судді; в даному випадку судді першої інстанції, - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, (ст.135 Закону №1402-VIII), а також інший розмір довічного утримання судді у відставці 50% і більше від суддівської винагороди (ч.3 ст.142 Закону №1402-VIII).
Отже, оскільки чинним Законом №1402-VIII передбачені інші розміри суддівської винагороди та розмір відсотків від неї для нарахування щомісячного грошового утримання, то відсутні правові підстави для обрахунку щомісячного грошового утримання судді одночасно за складовими, які передбачені для різних формул обрахунку грошового утримання (розміру щомісячної суддівської винагороди) за Законом № 1402-VIII, а розміру відсотку - за Законом №2453-VI.
Колегія суддів наголошує, що зворотне зумовить неоднакове визначення розміру довічного грошового утримання суддів, що вийшли у відставку відповідно до Закону №2453-VI, та тих, які вийшли або вийдуть у відставку на підставі Закону №1402-VIII. Вказане призведе до дискримінації  останніх та суперечитиме положенням ч.1 ст.126 Основного Закону України щодо гарантування незалежності суддів.
Згідно з п.6 ч.1 ст.1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» від 06.09.2012р. №5207-VI, «прямою дискримінацією» є ситуація, за якої з особою та/або групою осіб за їх певними ознаками поводяться менш прихильно, ніж з іншою особою та/або групою осіб в аналогічній ситуації, крім випадків, коли таке поводження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними. Таке поводження за змістом п.2 ч.1 ст.1 цього ж Закону може полягати, в тому числі, в обмеженні у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами у будь-якій формі.
У контексті вказаного питання, суд вважає за необхідне зазначити позицію Верховного Суду, висловлену у постанові від 07.06.2021р. у справі №420/4001/20, про те, що однаковий підхід до визначення порядку розрахунку розміру щомісячного довічного грошового утримання судді, який вийшов у відставку відповідно до Закону №1402-VIII, та судді, який вийшов у відставку раніше, відповідає принципу рівності та заборони дискримінації, передбаченого Конституцією України (ч.2 ст.24 Конституції України), Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (ст.14) та КАС України (п.7 ч.2 ст.2). 
У цій справі задоволено позов про перерахунок суддівської винагороди судді у відставці, виходячи із розміру посадового окладу із застосуванням регіонального коефіцієнту 1,25 при обчисленні базового розміру посадового окладу і доплати за вислугу років.
Як зазначено Конституційним Судом України в Рішенні від 12.04.2012р. №9-рп/2012, рівність та недопустимість дискримінації особи є не тільки конституційними принципами національної правової системи України, а й фундаментальними цінностями світового співтовариства, на чому наголошено у міжнародних правових актах з питань захисту прав і свобод людини і громадянина, зокрема у Міжнародному пакті про громадянські і політичні права 1966р. (ст.ст.14,26), Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р. (ст.14), Протоколі №12 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р. (ст.1), ратифікованих Україною та у Загальній декларації прав людини 1948р. (ст.ст.1,2,7). Гарантована Конституцією України рівність усіх людей в їх правах і свободах означає необхідність забезпечення їм рівних правових можливостей як матеріального, так і процесуального характеру для реалізації однакових за змістом та обсягом прав і свобод.
Окрім того, суд зазначає, що визначення розміру довічного грошового утримання позивача на підставі норм Закону №1402-VIII (50% і більше) не призводить до порушення гарантованих ст.22 Конституції України права позивача, оскільки розмір довічного грошового утримання, на який має право позивач, за нормами Закону №1402-VIII, не є меншим, ніж той, який був забезпечений з урахуванням положень Закону №2453-VI, а значно більшим.  
При цьому, суд зазначає, що на розгляді Верховного Суду перебували справи №200/9113/20-а (постанова від 16.07.2021р.) та №620/5437/20 (постанова від 24.09.2021р.), спір в яких також стосувався застосування під час призначення та перерахунку довічного грошового утримання судді у відставці на підставі норм Закону №1402-VIII (50% і більше), в той час як позивачі наполягали на застосуванні положень Закону №2453-VI, яким було передбачено довічне грошове утримання судді у відставці у розмірі 90% від грошового забезпечення. Однак, Верховний Суд у вказаних справах погодився із висновками судів попередніх інстанцій, які відмовили у задоволенні позову, та зазначив, що до спірних відносин слід застосовувати положення Закону №1402-VIII.
З огляду на вищенаведене, колегія суддів доходить до аналогічного, що і суд першої інстанції висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині перерахунку та виплати щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 у розмірі 90% грошового утримання працюючого судді на підставі ч.3 ст.141 Закону №2453-VI.
Натомість, враховуючи положення ч.2 ст.142 Закону №1402-VIII та суддівський стаж позивача (33 роки), з 19.02.2020р. її щомісячне довічне грошове утримання має розраховуватися, виходячи з 76% суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді.
Решта доводів апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.
Слід також зазначити про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Згідно з ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову, що, у свою чергу, не було відповідним чином реалізовано апелянтом при розгляді справи в судах 1-ї та 2-ї інстанцій.
З огляду на викладене, судова колегія доходить висновку, що суд 1-ї інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж в апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, згідно зі ст.316 КАС України, залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст.308,311,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2021 року - без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 04.02.2022р. 

Головуючий у справі
суддя-доповідач:                                                                                           Ю.В. Осіпов 

Судді:                                                                                                          І.П. Косцова  

                                                                                                                   В.О. Скрипченко