П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 січня 2022 року
м. Рівне

Справа № 558/34/20
Провадження № 22-ц/4815/80/22

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Ковальчук Н. М.,
суддів: Гордійчук С. О, Шимківа С. С.,
секретар судового засідання - Пиляй І. С.

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Демидівська селищна рада Рівненської області, 
третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - 
Дубенська районна державна адміністрація Рівненської області

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Демидівського районного суду Рівненської області від 23 червня 2021 року у складі судді Фехи Т. С., ухвалене в смт. Демидівка Рівненської області о 12 годині 40 хвилин, повний текст рішення виготовлено 02 липня 2021 року,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Демидівської селищної ради Рівненської області, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Дубенська районна державна адміністрація Рівненської області, про зобов`язання вчинити дії: виділити в натурі (на місцевості) земельну частку (пай). В обґрунтування своїх позовних вимог зазначав, що з 1972 року по 1974 рік та з 1976 року по 2001 рік включно він працював у колгоспі ім. Кузнецова с. Вовковиї, що був утворений 6 вересня 1947 року. Відповідно до протоколу № 1 загальних зборів уповноважених членів колгоспу ім. Кузнецова с. Вовковиї від 27 січня 1993 року колгосп ім. Кузнецова с. Вовковиї перейменовано в Агрофірму ім. Грушевського с. Вовковиї. 19 квітня 1994 року Агрофірмі ім. Грушевського с. Вовковиї був виданий державний акт на право колективної власності на землю серії РВ № 00003 до якого був доданий список громадян, які на момент видачі такого державного акта були членами агрофірми та мали право на земельну частку (пай), до котрого додавався список громадян, що мали право на земельну частку (пай) та у якому під № 33 був включений і він, оскільки з 1972 року був прийнятий у члени колгоспу ім. Кузнецова, який в подальшому був перейменований в Агрофірму ім. Грушевського. Відповідно до протоколу загальних зборів членів Агрофірми ім. Грушевського с. Вовковиї від 11 лютого 2000 року Агрофірма ім. Грушевського с. Вовковиї була реформована в СФГ «Світанок» с. Вовковиї. 4 листопада 2009 року здійснено державну реєстрацію припинення юридичної особи - СФГ «Світанок». Відповідно до абз. 3 п. 2 Указу Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» від 10 листопада 1994 року № 666/94 (що був чинним на час проведення паювання земель) кожному члену підприємства, кооперативу, товариства видається сертифікат на право приватної власності на земельну частку (пай) із зазначенням у ньому розміру частки (паю) в умовних кадастрових гектарах, а також у вартісному виразі. У відповідності до абз. 3 п. 1 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям від 8 серпня 1995 року № 720/95, паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості).Указами Президента України не встановлювався строк протягом якого особа, яка була включена до списку, що додавався до державного акта на право колективної власності на землю повинна звернутися до районної державної адміністрації для отримання сертифіката на право на земельну частку (пай). 07 листопада 2019 року він звернувся до Демидівської районної державної адміністрації з заявою про видачу йому сертифіката на право на земельну частку (пай) із земель колишньої Агрофірми ім. Грушевського, на території Вовковиївської сільської ради Демидівського району Рівненської області.11 грудня 2019 року Демидівська районна державна адміністрація листом № 02-27/2725/19 повідомила йому, що він дійсно працював у колгоспі ім. Кузнецова з 1972 по 1974 роки та з 1976 по 2001 рік включно. В книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) відсутні відомості про видачу йому сертифіката про право на земельну частку (пай). Вважає, що оскільки він набув право на земельну частку (пай) та на цей час сертифікати про право на земельну частку (пай) не видаються, тому належним способом захисту його права буде зобов`язання відповідача Вовковиївську сільську раду Демидівського району Рівненської області виділити йому, ОСОБА_1 , в натурі (на місцевості) земельну частку (пай) в розмірі середньої земельної частки (паю) реформованої Агрофірми ім. Грушевського на території Вовковиївської сільської ради Демидівського району Рівненської області. 

Рішенням Демидівського районного суду Рівненської області від 23 червня 2021 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції вмотивоване положеннями ст. 23 Земельного кодексу України (в редакції 1990 року, який був чинний на час виникнення спірних правовідносин), п. 2 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» № 720 від 8 серпня 1995 року, якими передбачено, що особа набуває права на земельну частку (пай) у разі, якщо на момент одержання колективним сільськогосподарським підприємством акта на право колективної власності на землю вона працювала в цьому підприємстві, була його членом та включена до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, та обґрунтоване належними, достатніми, достовірними доказами, які вказують на наявність такого права у позивача ОСОБА_1 , за захистом якого він і звернувся до суду із цим позовом. Разом з тим, судом взято до уваги заяву сторони відповідача про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин та відмовлено у задоволенні позову з тих підстав, що позивачем було пропущено строк звернення до суду з моменту, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх право на отримання земельної частки (паю).

Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі заперечує висновок місцевого суду про те, що ним було пропущено строк позовної давності та доводить, що право особи на земельну частку (пай) виникає з моменті отримання сільськогосподарським підприємством державного акта про право колективної власності , в якому ця особа вказана як така, що має право на земельну частку (пай), і що таке право є непорушним та не обмежується строком позовної давності. Покликається на постанову Верховного Суду від 13.07.2021 року № 274/3394/20, де зазначено, що особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: 1) перебування в числі членів колективного сільськогосподарського підприємства на час паювання; 2) включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; 3) одержання колективним сільськогосподарським підприємством цього акта. Додає, що за умови відсутності трьох складових одночасно особа не має права на земельну частку (пай). Стверджує, що його право на отримання у власність земельної ділянки набуто правомірно, і це встановив суд, це право не втрачене, а тому підлягає під захист першої статті Першого протоколу Конвенції щодо мирного володіння своїм майном. Вказує, що інформація про включення його до списку до державного акту на право колективної власності він довідався лише наприкінці 2019 року, після чого, зібравши необхідні документи, звернувся до Демидівської райдержадміністрації із заявою, проте йому було відмовлено у видачі сертифікату. Додає, що в ході судового розгляду було виявлено розбіжності і написанні його прізвища в додатку до державного акту на право колективної власності, з приводу чого він був змушений звертатися до суду із заявою, яка була задоволена рішенням Демидівського районного суду від 24.03.2021 року у справі № 559/16/21. Покликаючись на те, що місцевим судом не було враховано наведених ним обставин та прийнято незаконне рішення, просить апеляційний суд скасувати його та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Дослідивши матеріали та обставини справи  на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 працював в колгоспі ім. Кузнєцова с. Вовковиї з 1972 по 1974 та з 1976 по 2001 роки, що підтверджується архівною довідкою Архівного відділу Демидівської районної державної адміністрації № 625/0401 від 22 жовтня 2019 року та № 579/0401 від 26 вересня 2019 року

Згідно архівної довідки Архівного відділу Демидівської районної державної адміністрації № 578/0401 від 26 вересня 2019 року, колгосп ім. Кузнєцова с. Вовковиї утворений 06 вересня 1947 року. Відповідно до протоколу № 1 загальних зборів уповноважених членів колгоспу ім. Кузнєцова с. Вовковиї від 27 січня 1993 року господарство перейменоване у Агрофірму ім. Грушевського с. Вовковиї. Протоколом загальних зборів членів Агрофірми ім. Грушевського с. Вовковиї від 11 лютого 2000 року господарство реформовано в СФГ «Світанок» с. Вовковиї. 

04 листопада 2009 року проведено державну реєстрацію припинення юридичної особи СФГ «Світанок» (а.с. 18, 19).

Згідно повідомлення Відділу у Демидівському районі Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області, державний акт на право колективної власності на землю по Агрофірмі ім. Грушевського на території Вовковиївської сільської ради виданий 19 квітня 1994 року серії РВ00003. У список громадян-членів колективного сільськогосподарського підприємства, який є додатком до вищезазначеного державного акта внесений під № 32 ОСОБА_2 , житель с. Вовковиї, а під № 33 - ОСОБА_3 , житель с. Вовковиї.

Рішенням Демидівського районного суду Рівненської області від 24 березня 2021 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Демидівської селищної ради Рівненської області про встановлення факту, що має юридичне значення, встановлено, що пункт № 33 додатку до державного акта на право колективної власності на землю по Агрофірмі ім. Грушевського на території Вовковиївської сільської ради, виданого 19 квітня 1994 року серії РВ 00003, де зазначений ОСОБА_3 , стосується ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 ). Рішення суду набрало законної сили 30 квітня 2021 року.

Відповідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Згідно з ст.ст. 23, 23 Земельного кодексу України (в редакції 1990 року, який був чинний на час виникнення спірних правовідносин), п. 2 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» № 720 від 8 серпня 1995 року, право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до Державного акту на право колективної власності на землю. При паюванні вартість і розміри в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) всіх членів підприємства, кооперативу, товариства є рівними.

Таким чином, особа набуває права на земельну частку (пай) у разі, якщо на момент одержання колективним сільськогосподарським підприємством акта на право колективної власності на землю вона працювала в цьому підприємстві, була його членом та включена до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» земля може належати підприємству на праві колективної власності, а також може бути надана у постійне або тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди. Право підприємства на земельну ділянку зберігається при входженні його до складу агропромислових об`єднань, комбінатів, агрофірм та інших формувань.

Постановою Верховної Ради УРСР «Про земельну реформу» № 563-ХІІ від 18.12.1990 року, землі Української PCP оголошені об`єктом земельної реформи. Преамбулою до постанови визначено, що завданням цієї реформи є перерозподіл земель з одночасною передачею їх у приватну та колективну власність. Пунктом 5 зазначеної Постанови, передбачена передача земель у приватну та колективну власність.

Указом Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» від 10 листопада 1994 року № 666/94 доручено прискорити приватизацію земель, які перебувають у користуванні сільськогосподарських підприємств і організацій, та передачу земель у колективну та приватну власність для виробництва сільськогосподарської продукції. Згідно з п. 4 даного Указу, кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства має право безперешкодно вийти з нього та одержати безкоштовно у приватну власність свою частку землі (пай) у натурі (на місцевості), що засвідчується державним актом на право приватної власності на землю.

Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 року № 7, член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта. Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом колективного сільськогосподарського підприємства на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

Відповідно до п. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» на земельну частку (пай) мають право: колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських  підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач ОСОБА_1 вказував, що під час розпаювання земель колективної власності колгоспу ім. Кузнєцова (Агрофірми ім. Грушевського с. Вовковиї) він був включений до списку осіб, який додається до державного акта на право колективної власності на землю, а тому у нього є право на земельну частку (пай), хоча сертифіката на права на земельну частку (пай) він не отримав.

Таке право позивача є доведеним встановленими обставинами справи у сукупності із наведеними нормами закону, що регулює спірні правовідносини.

У своїй апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 доводить, що строк позовної давності, з підстав пропуску якої місцевим судом було відмовлено у позові, ним не був пропущений.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Враховуючи, що метою встановлення в законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, необхідно дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом ( не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання і тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, які мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо втратили свою достовірність і повноту зі плином часу (пункт 51 рішення від 21 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Судом встановлено, що державний акт на право колективної власності на землю Агрофірмі ім. Грушевського с. Вовковиї був виданий 19 квітня 1994 року та ОСОБА_1 був включений до списку громадян-членів вказаного господарства за №33 (а.с. 13, 181-185).

Отже, право на одержання земельної частки (паю) у позивача виникло з 19 квітня 1994 року - з моменту передачі Агрофірмі ім. Грушевського с. Вовковиї державного акта на право колективної власності на землю, членом якого був ОСОБА_1 , оскільки земельна ділянка передавалась у колективну власність юридичній особі, а її члени почали спільно володіти нею після одержання державного акта на право колективної власності.

Законом передбачено, що право на одержання земельної частки (паю) виникає у члена колективного сільськогосподарського підприємства з моменту одержання цим підприємством державного акта на право колективної власності на землю. Таким чином, право на одержання земельної частки (паю) у членів колективного сільськогосподарського підприємства виникає не з часу внесення членів колективного сільськогосподарського підприємства до списків, доданих до державного акта на право колективної власності на землю, перевірки, уточнення і затвердження цих списків, а з моменту передачі державного акта про право колективної власності на землю конкретному колективному сільськогосподарському підприємству, членом якого він є.

У 2001 році позивач ОСОБА_1 був звільнений з роботи в Агрофірмі ім. Грушевського с. Вовковиї. 

Розпаювання земель колишніх колгоспів, яке розпочалось з 1993 року, є загальновідомим фактом, проводилося відкрито, гласно, а розпаювання включало в себе складання списків осіб, які мають право на земельну частку (пай), що додається до державного акта на право колективної власності, виготовлення та отримання сертифіката на право на земельну частку (пай), виділення земельної частки (паю) в натурі із заміною сертифіката на державний акт на право приватної власності на землю.

Як встановлено матеріалами справи, ОСОБА_1 проживає на території Вовковиївської сільської ради Демидівського району Рівненської області, яке було місцем знаходження колгоспу ім. Кузнєцова, а пізніше Агрофірми ім. Грушевського, як на даний час, так і на час початку розпаювання земель колишнього колгоспу ім. Кузнецова, і не міг не знати про отримання членами колгоспу ім. Кузнецова (з 1993 року Агрофірми ім. Грушевського с. Вовковиї) сертифікатів на право на земельну частку (пай) та державних актів на право приватної власності на землю.

Більш того, в судовому засіданні суду першої інстанції встановлено, що позивачеві було відомо про видачу сертифікатів на право на земельну частку (пай) членам Агрофірми ім. Грушевського с. Вовковиї, однак він сам за видачею такого сертифіката та з вимогами про виділення земельної частки (паю) позивач не звертався, ні в період роботи в колгоспі, ні після звільнення з роботи в Агрофірмі ім. Грушевського с. Вовковиї у 2001 році.
Таким чином, початком перебігу строку позовної давності у спірних правовідносинах є час звільнення позивача з роботи в Агрофірмі ім. Грушевського с. Вовковиї (2001 рік), оскільки припиняючи трудові відносини з вказаним підприємством позивач розумів та повинен був усвідомлювати можливі наслідки припинення таких відносин. Припинивши трудові відносини з Агрофірмою ім. Грушевського с. Вовковиї, ОСОБА_1 постійно проживаючи в с. Вовковиї, не міг не знати про припинення діяльності юридичної особи - Агрофірми ім. Грушевського с. Вовковиї, а пізніше - СФГ «Світанок» с. Вовковиї.

З огляду на наведене, доводи апеляційної скарги про те, про порушення свого права ОСОБА_1 він дізнався 11 грудня 2019 року після отримання листа Демидівської районної державної адміністрації № 02-27/2725/19 апеляційним судом відхиляються.

Апеляційний суд враховує, що жодних поважних причин пропуску строку звернення до суду, яке мало місце в січні 2020 року, позивач не навів та про поновлення такого строку не заявляв, що в свою чергу свідчить про правомірність та обґрунтованість відмови у задоволенні позову за пропуском строку позовної давності.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів (принцип диспозитивності). Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. 

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За наведених обставин, апеляційного суду приходить до переконання про те, що оскаржуване рішення постановлене місцевим судом з дотриманням норм процесуального права, судом першої інстанції в повній мірі з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а тому апеляційні скарги не підлягають до задоволення.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволення зустрічного позову сторонами не оскаржене, а тому, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України, апеляційним судом не переглядається.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без змін.

Рішення Демидівського районного суду Рівненської області від 23 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 січня 2022 року.

Головуючий                                                Ковальчук Н. М.

Судді:                                                        Гордійчук С. О.

       Шимків С. С.

Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду 
Суддя Рівненського
апеляційного суду                                                Ковальчук Н. М.
«21» січня 2022 року