Справа № 161/6245/21 	Головуючий у 1 інстанції: Кирилюк В. Ф. 	
Провадження № 22-ц/802/79/22  Категорія: 68 	  Доповідач: Осіпук В. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
04 лютого 2022 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Осіпука В. В.,
суддів - Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю., 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 жовтня 2021 року, 
                                         В С Т А Н О В И В:
У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулася в суд із зазначеними позовом. 
Покликалась на те, що вона з відповідачем перебувала у шлюбі з 25 вересня 2009 року по 20 березня 2020 року, який був розірваний рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області. За час шлюбу ними за спільні кошти був придбаний автомобіль марки Пежо 308, 2008 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 ,  номерний знак НОМЕР_2 , який зареєстрували за відповідачем ОСОБА_2 .
Крім того позивач вказувала, що відповідач 15 січня 2020 року, без її відома, відчужив зазначений вище автомобіль. Відповідно до звіту про ринкову вартість вказаного автомобіля його вартість на час звернення з позовом до суду становить 144197 грн. 
Враховуючи наведені обставини та відсутність між ними згоди про розподіл придбаного у шлюбі майна, позивач просила суд в порядку поділу майна подружжя, стягнути на свою користь з відповідача грошові кошти у розмірі 72098 грн 50 коп. компенсації вартості 1/2 частини транспортного засобу марки Пежо 308, 2008 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 .
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 жовтня 2021 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на корись ОСОБА_1 72098 грн 50 коп. - грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля марки Пежо 308, 2008 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 . Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним і необґрунтованим, прийнятим судом з порушенням норм матеріального та процесуального права, відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення у даній справі, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, та зробив передчасний висновок щодо спірного автомобіля, вважаючи його спільним майном сторін спору, яке було відчужено без згоди позивача.
Відзив на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1   не подавала.
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову та стягуючи з відповідача на користь позивача грошову компенсацію 1/2 частину вартості автомобіля марки Пежо 308, 2008 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , суд першої інстанції виходив з того, що вказане майно є спільною сумісною власністю сторін спору як таке, що набуте ними в період шлюбу за спільні кошти і їх частки у цьому майні є рівними, а тому половина вартості вказаного майна, яке було відчужене відповідачем, підлягає стягненню з останнього на користь позивача.
Такий висновок суду є правильний.
Встановлено, що з 25 вересня 2009 року по 20 березня 2020 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 березня 2020 року було розірвано (а.с. 8-10)..
Під час проживання у шлюбі, ними за спільні кошти було придбано автомобіль марки Пежо 308, 2008 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , який зареєстрували за відповідачем ОСОБА_3 27 березня 2019 року.
Крім того, з інформації наданої регіональним сервісним центром ГСЦ МВС у Волинській області від 30 березня 2021 року № 31/3/1 встановлено, що вищевказаний транспортний засіб 15 січня 2020 року був знятий з реєстраційного обліку і перереєстрований на нового власника та не належить відповідачу ОСОБА_2 (а.с. 20). Як вбачається з матеріалів справи, дана обставина не заперечується відповідачем.
Відповідно до звіту, експерта-оцінювача про оцінку спірного легкового автомобіля, його ринкова вартість станом на 01 квітня 2021 року становить 144197 грн (а.с. 16-26).
Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно із частиною першою статті 61 Сімейного кодексу України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. 
Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Частиною першою статті 65 СК України визначено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.
Згідно із частиною 1 першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Відповідно до положень частини першої та другої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою статті 63 СК України, частиною першою статті 65 СК України. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними, або у разі відчуження цього майна одним із подружжя без згоди іншого з використанням виручених коштів не в інтересах сім`ї, реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки.
У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим  неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи, що є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.
Отже, на думку колегії суддів, враховуючи вказані вище положення норм матеріального права, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_1 грошової компенсації, половини вартості транспортного засобу, оскільки спірний автомобіль був набутий сторонами спору під час перебування їх у шлюбі та відчужений відповідачем без згоди позивача, з подальшим використанням ним виручених від його реалізації коштів не в інтересах сім`ї, чим порушено право власності позивача ОСОБА_1 , яке підлягає судовому захисту в обраний нею спосіб.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що відчуження спірного майна, є правомірним, оскільки воно відбувалось за згоди позивача як одного з членів подружжя на розпорядження таким майном, а частина коштів від реалізації цього майна була витрачена в інтересах сім`ї, як такі, що суперечать наявним в матеріалах справи доказам, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку.
Крім того, колегія суддів вважає, що  відповідач не довів у суді той факт, що автомобіль було придбано за кошти його матері ОСОБА_4 та не є спільним майном подружжя, оскільки з часу придбання спірний транспортний засіб був зареєстрований на відповідача 27 березня 2019 року, а не на іншу особу.
Таким чином, на думку апеляційного суду, рішення судом першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його зміни чи скасування не вбачає.
Наведені відповідачем в апеляційній скарзі доводи не спростовують вірних висновків суду першої інстанції та не містять підстав для скасування оскаржуваного ним рішення, а є власним суб`єктивним тлумаченням норм матеріального права та обставин справи, яким суд першої інстанції дав вірну правову оцінку.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.
Доводи апеляційної скарги не спростовують вірних висновків суду першої інстанції та не впливають на законність прийнятого ним рішення.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд, 
                                              У Х В А Л И В  :
Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 жовтня 2021 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий 

Судді