ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

23 грудня 2021 року 	м.Суми	

Справа №591/204/21 
Номер провадження 22-ц/816/1774/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),
суддів -          Левченко Т. А. ,  Ткачук С. С. 
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргуОСОБА_1 , яка була подана його представником – адвокатом Марченком Ігорем Ігоровичем, 
на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 24 вересня 2021 року, ухвалене у складі судді Сидоренко А.П. у м. Суми, повний текст якого складено 05 жовтня 2021 року, 
у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до Комунального підприємства електромереж зовнішнього освітлення «Міськсвітло» Сумської міської ради про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив стягнути з Комунального підприємства електромереж зовнішнього освітлення «Міськсвітло» Сумської міської ради (далі по тексту – КП ЕЗО «Міськсвітло» СМР) на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 338128 грн 32 коп. та 40000 грн моральної шкоди. 
Свої вимоги мотивував тим, що з 24 травня 2016 року по 13 січня 2017 року він працював на посаді директора КП ЕЗО «Міськсвітло» СМР. Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 01 жовтня 2020 року, яке постановою Сумського апеляційного суду від 10 грудня 2020 року залишено без зміни, стягнуто на його користь заборгованість по заробітній платі в сумі 48253 грн 78 коп., які були виплачені йому 17 грудня 2020 року. Тому, на переконання позивача, з 14 січня 2017 року і по день фактичного розрахунку (17 грудня 2020 року), відповідач має сплатити середній заробіток в сумі 338128 грн 32 коп.
Крім того, вказує на те, що неправомірними діями відповідача йому було спричинена моральна шкода, яку він оцінює в 40000 грн 00 коп. 
Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 24 вересня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з КП ЕЗО «Міськсвітло» СМР на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 40000 грн. 00 коп. При виплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні здійснити утримання податків та інших обов`язкових платежів. 
Стягнути з КП ЕЗО «Міськсвітло» СМР на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 2000 грн 00 коп. 
В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. 
Стягнуто з КП ЕЗО «Міськсвітло» СМР на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 419 грн 72 коп. 
Не погоджуючись із вказаним рішенням в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , в інтересах якого діє його представник – адвокат Марченко І.І., подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків обставинам справи, порушення норм процесуального права, просить рішення суду змінити, стягнувши з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 338128 грн 00 коп. та 40000 грн 00 коп. моральної шкоди. 
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції при визначенні розміру середнього заробітку, що підлягає до стягнення з відповідача, не взято до уваги розміру заборгованості по заробітній платі, причини тривалості періоду невиплати позивачу боргу по заробітній платі, а саме те, що з травня 2016 року він змушений був доводити незаконність звільнення, визначення періоду роботи та незаконність розпорядження щодо дати звільнення, стягнення заробітної, неодноразово звертався як в усній, так і в письмовій формі до відповідача з претензіями.
Наголошує на тому, що позивачем вживалися заходи для захисту своїх порушених трудових прав, тоді як відповідач по відношенню до нього діяв недобросовісно. Вказане, на думку представника позивача, свідчить про відсутність підстав для зменшення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. 
Крім того, стверджує, що судом першої інстанції невмотивовано зменшено розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до 40000 грн, що фактично дорівнює одному посадовому окладу директора цього підприємства. Вважає заниженим також і розмір присудженої до стягнення моральної шкоди. 
КП ЕЗО «Міськсвітло» СМР подано відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність на обґрунтованість судового рішення, просить його залишити без зміни, а доводи апеляційної скарги без задоволення. 
Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції посилаючись на  очевидну не співмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, враховуючи характер цієї заборгованості, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, вважав справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам справи, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат в сумі 40000 грн. 00 коп. Така сума, на думку суду першої інстанції, не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих його втрат, які розумно можна було б передбачити.
Визначаючи розмір завданої позивачу моральної шкоди, судом першої інстанції враховано характер порушення його прав, тяжкість і істотність вимушених змін у житті внаслідок порушення трудових прав та зусиль, вжитих для їх відновлення, виходячи з засад розумності та справедливості, визначив розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 2000 грн.
Колегія суддів погоджується з такими суду першої інстанції, оскільки вони відповідають обставинам справи та вимогам закону. 
У справі, що переглядається, суд першої інстанції встановив, що рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 01 жовтня 2020 року по справі №591/1636/20, яке постановою Сумського апеляційного суду від 10 грудня 2020 року залишено без змін, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено і стягнуто з КП ЕЗО «Міськсвітло» СМР на його користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 48253 грн. 78 коп. (а.с. 15-18). 
Вказаними судовими рішеннями були встановлені наступні обставини.
Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 21 вересня 2016 року визнано незаконним розпорядження міського голови м. Суми Лисенка О.М. від 29 квітня 2016 року №182-к «Про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності».
Визнано незаконним розпорядження міського голови м. Суми Лисенка О.М. від 23 травня 2016 року №214-к «Про звільнення ОСОБА_1 ».
Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді директора КП ЕЗО «Міськсвітло» СМР на період з 24 травня 2016 року по 15 червня 2016 року.
Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 23 грудня 2016 року рішення першої інстанції змінено в частині поновлення на роботі, поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді директора КП ЕЗО «Міськсвітло» СМР на період з 24 травня 2016 року.
Розпорядженням міського голови №11-к від 13 січня 2017 року поновлено ОСОБА_1 на посаді директора КП ЕЗО «Міськсвітло» Сумської міської ради з 24 травня 2016 року.
Розпорядженням міського голови №12-к від 13 січня 2017 року звільнено ОСОБА_1 02 листопада 2016 року з посади директора КП ЕЗО «Міськсвітло» Сумської міської ради.
Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 31 березня 2017 року змінено дату звільнення ОСОБА_1 , зазначену в розпорядженні міського голови м. Суми від 13 січня 2017 року № 12-к про звільнення ОСОБА_1 з посади директора комунального підприємства електромереж зовнішнього освітлення «Міськсвітло» Сумської міської ради, з 02 листопада 2016 року на 13 січня 2017 року. В задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Як вбачається з контракту від 02 листопада 2015 року строк його дії визначений до 02 листопада 2016 року.
Постановою Зарічного районного суду м. Суми від 17 травня 2016 у справі №591/1096/16-п ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за корупційне правопорушення у вигляді накладення штрафу з позбавленням права займати посади з виконавчо-розпорядчими та адміністративно-господарськими функціями строком на 6 місяців.
Після поновлення на роботі позивача за судовим рішенням від 21 вересня 2016 року міський голова м. Суми ніяким чином не змінював трудові правовідносини з ОСОБА_1 до дати звільнення. Таким чином позивач перебував у трудових відносинах з КП ЕЗО «Міськсвітло» СМР на посаді директора до 13 січня 2017 року. Жодних дій щодо переведення позивача на іншу роботу вчинено не було.
Таким чином, в період з 24 травня 2016 року по 13 січня 2017 року позивач перебував у трудових відносинах з КП ЕЗО «Міськсвітло» СМР на посаді директора.
Відповідачем не проведено розрахунок з відповідачем по заробітній платі за період з червня 2016 року по січень 2017 року, що згідно розрахунку становить 48253 грн. 78 грн.: червень 2016 року (9 робочих днів) 3169,98 грн., липень 2016 року (21 робочий день) - 7044,34 грн., серпень 2016 року (21 робочий день) - 7044,34 грн., вересень 2016 року (21 робочий день) - 7044,34 грн., жовтень 2016 року (21 робочий день) - 7044,34 грн., листопада 2016 року (21 робочий день) - 7044,34 грн., грудень 2016 року (21 робочий день) - 7044,34 грн., січень 2017 року (8 робочих днів) 2817,76 грн.
Таким чином, в під час розгляду справи судом було встановлено, що в період з 16 червня 2016 року по 13 січня 2017 року позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем на посаді директора, розрахунок за вказаний період не проведений (а.с. 13-14).
З копії виписки по рахунку вбачається, що 17 грудня 2020 року відповідачем здійснено сплату позивачу заборгованості по заробітній платі в сумі 38844 грн. 29 коп. (а.с. 19).
Частина 1 статті 47 КЗпП України передбачає, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку зі звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Однак встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.
Згідно з ч. 1 ст. 9 ЦК України,  положення цього кодексу  застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин.
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.
Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи свої права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дій, які вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.
Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.
Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.
Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.
Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності в цивільному праві необхідно дійти висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Такі ж висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, що неодноразово підтвердженні Верховним Судом, зокрема у постановах від 08 липня 2020 року у справі № 761/17815/18, від 29 липня 2020 року у справі № 212/6331/19, від 02 грудня 2020 року у справі № 152/1957/15.
Встановивши, що в порушення вимог ст. 116 КЗпП України, відповідач не виплатив усі належні ОСОБА_1 при звільненні суми, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у визначені законом строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме - виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку (338128 грн 32 коп.) зі встановленим розміром заборгованості по заробітній платі (48253 грн 42 коп.), характером цієї заборгованості, колегія суддів дійшла до висновку, що визначений судом першої інстанції розмір відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у розмірі 40000 грн 00 коп. є справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям. 
З огляду на встановлені порушення трудових прав позивача, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про наявність підстав, передбачених ст. 237-1 КЗпП України для стягнення з відповідача моральної шкоди, а її розмір, усупереч доводам апеляційної скарги, відповідає засадам виваженості, розумності та справедливості. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційнийсуд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка була подана його представником – адвокатом Марченком Ігорем Ігоровичем, залишити без задоволення, рішення Зарічного районного суду м. Суми від 24 вересня 2021 року  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий -                                                                                О. І. Собина

Судді:                                                                                              Т.А. Левченко 

                                                                               С.С. Ткачук