Дата документу 18.01.2022 Справа № 334/40/21

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
18 січня 2022 року
м. Запоріжжя

Єдиний унікальний № 334/40/21
Провадження №22-ц/807/623/22

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Кримської О.М. (суддя-доповідач),
суддів Дашковської А.В., Кочеткової І.В.,
за участю секретаря судового засідання Семенчук О.В.,
       
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11 листопада 2021 року, повний текст якого складено 19 листопада 2021 року, в складі судді Філіпової І.М., у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу кредитором спадкодавця, 

В С Т А Н О В И В :

       У грудні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу кредитором спадкодавця.
В обґрунтування позову зазначало, що ОСОБА_2 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Заяву № б/н від 24 листопада 2008 року.
ОСОБА_2 підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку» складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.
Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту Банк керувався п.п. 3.2, 3.3 Договору, на підставі яких Позичальник при укладанні Договору дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою Банку.
Банк свої зобов`язання за Договором виконав у повному обсязі, а саме надав Позичальнику можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту.
Позичальник зобов`язався повернути витрачену частину кредитного ліміту відповідно до умов Договору, а саме щомісячними платежами у розмірі мінімального платежу від суми заборгованості, який встановлений Договором. Але в процесі користування кредитним рахунком Позичальник не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, що має відображення у розрахунку заборгованості, а також підтверджується випискою по рахунку.
ІНФОРМАЦІЯ_1 позичальник ОСОБА_2 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть.
Спадкоємці позичальника мали право подати заяву про прийняття спадщини або про відмову від спадщини у строк з 15 квітня 2019 року по 15 жовтня 2019 року.
Спадкоємцем, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, є відповідач ОСОБА_1 . Вказана обставина підтверджується копіями паспортів позичальника та відповідача, де в якості адреси реєстрації зазначена: АДРЕСА_1 .
На виконання вимог ст. 1281 ЦК України, позивачем 17 квітня 2020 року була направлена претензія кредитора до Другої Запорізької державної нотаріальної контори, та 12 травня 2020 року отримана відповідь, в якій зазначено, що спадкоємці померлого позичальника із заявами про прийняття або про відмову від спадщини до нотаріальної контори не звертались.
Зазначає, що  ОСОБА_1 прийняв спадщину, до складу якої входять, у тому числі, кредитні зобов`язання померлого Позичальника. Спадкування обов`язків відбулося відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, так як відповідач не відмовилась від спадщини у передбачені цивільним законодавством строки.
21 липня 2020 року до спадкоємців позичальника було направлено лист-претензію, згідно якого позивач пред`явив свої вимоги, але ніяких дій виконано не було.
Станом на дату смерті позичальника, заборгованість за кредитним договором № б/н від 24.11.2008 становить 5552, 07 грн., яка складається із: 5552, 07 грн. – заборгованість за простроченим тілом кредиту, 0, 00 грн. – заборгованість за нарахованими відсотками, 0, 00 грн. – заборгованість за простроченими відсотками.
Ураховуючи викладене, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість у розмірі 5552, 07 грн. за кредитним договором № б/н від 24.11.2008 та судові витрати.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11 листопада 2021 року в задоволенні позову відмовлено.
Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 4000, 00 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, у стягненні з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 витрат на правову допомогу – відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про те, що банком пропущено строк, встановлений ст.. 1281 ЦК України. Так, відповідно до спадкової справи № 11/2021 після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 з заявою про прийняття спадщини звернувся 26.03.2021 ОСОБА_1 , якому приватним нотаріусом було видано свідоцтво про право на спадщину на Ѕ частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Доказів повідомлення позивача про смерть позичальника відповідачем не надано. Банку стало відомо про смерть позичальника лише 06.04.2020, що вбачається із претензії кредитора, направленої до нотаріальної контори. Законодавством не встановлено певного порядку пред`явлення вимог кредиторів, тому пред`явлення такої вимоги може здійснюватись як безпосередньо спадкоємцю, так і через нотаріуса. Вказане свідчить про те, що банком не пропущено строк пред`явлення кредиторських вимог до спадкоємця.
Крім того, банк не погоджується із задоволенням вимог про стягнення з останнього витрат на правову допомогу, зазначаючи наступне. Виходячи із критерію реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру, враховуючи конкретні обставини справи, витрати на правову допомогу в розмірі 4 000, 00 грн. при ціні позову у 5552,07 грн. не є об`єктивними і співмірними із складністю справи. Крім того, відповідачем не надано договору про надання правової допомоги, жодних доказів оплати гонорару адвоката, як і будь-яких витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги адвокатом, оформлених у встановленому законом порядку. Отже, позивачем розмір витрат на правничу допомогу не доведений та документально не обґрунтований.

Від представника відповідача – адвоката Аксьонової С.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду – залишити без змін.

У відзиві зазначає, що позивачем здійснено розрахунок заборгованості без врахування строків позовної давності, а також здійснено списання відсотків за підвищеною ставкою. 
Банк, дізнавшись про смерть боржника у травні 2019 року та звернувшись з претензією кредитора у квітні 2020 року, пропустив, встановлений ст.. 1281 ЦК України преклюзивний строк, у зв`язку з чим втратив право вимоги до боржника за кредитним договором.
Щодо витрат на правову допомогу зазначає, що вони є співмірними із складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання робіт, у зв`язку з чим не підлягають зменшенню. Позивачем не обґрунтовано підстав відмови у задоволенні вимог відповідача щодо витрат на правничу допомогу чи зменшення їх вартості, а документи на відсутність яких посилається позивач та вказує на відсутність доказів понесених витрат, містяться в матеріалах справи.

Представник АТ КБ «ПриватБанк» до суду апеляційної інстанції не з`явився, повідомлений про місце, дату та час розгляду справи, причини неявки не повідомив.
Колегія суддів, ураховуючи положення ч.2 ст. 372 ЦПК України, ухвалила розглядати справу за відсутності представника позивача.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення представника відповідача – адвоката Аксьонової С.В., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходив з того, що шестимісячний строк, передбачений ч.2 ст. 1281 ЦК України, почав відлік від дати, коли кредитор АТ КБ «ПриватБанк» дізнався про смерть боржника ОСОБА_2 , тобто з 29.05.2019, та тривав до 29.11.2019, проте, банк звернувся з претензією кредитора до нотаріальної контори лише 17.04.2020, тому пропустив вказаний преклюзивний строк, у зв`язку з чим банк втратив права вимоги до спадкоємців боржника за кредитним договором.

Колегія суддів не може погодитись із таким висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено, що 24 листопада 2008 року ОСОБА_2 підписав Заяву, за змістом якої він погодився, що заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг (а.с. 23).
Відповідно до умов заяви ОСОБА_2 отримав кредитну карту «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» з кредитним лімітом 200 грн., базовою процентною ставкою по кредиту – 2,5% на залишок заборгованості, щомісячна комісія – 0,5%.
Своїм підписом ОСОБА_2 підтвердив, що ознайомлений з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були наданні останньому для ознайомлення в письмовому вигляді.
До заяви позивач додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг (а.с. 24-34).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, серія НОМЕР_1 (а.с. 40).

З матеріалів справи вбачається, що 17 квітня 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Другої Запорізької нотаріальної контори із претензією від 06 квітня 2020 року в порядку ст. 1281 ЦК України про включення вимог кредитора в спадкову масу та повідомлення спадкоємців померлого про наявну заборгованість, що підтверджується фіскальним чеком та реєстром згрупованих поштових відправлень рекомендованих листів (а.с.41-42).

Листом № 467/01-16 від 21.04.2020 Друга Запорізька державна нотаріальна контора повідомила АТ КБ «ПриватБанк», що претензія кредитора до спадкоємців ОСОБА_2 зареєстрована у журналі реєстрації вхідних документів за № 620/01-16. Проте, залишена без розгляду та виконання у зв`язку з недотриманням вимог чинного законодавства, оскільки у претензії не зазначено дату, коли банку стало відомо про смерть ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . (а.с. 43).

21 липня 2020 року позивач направив лист-претензію ОСОБА_1 оскільки, як зазначає банк, він є спадкоємцем за законом, що дає підстави стверджувати про обов`язок сплатити заборгованість перед банком в повному обсязі за фактичний строк його користування. Станом на дату смерті заборгованість позичальника складає 5552, 07 грн. (а.с. 44-47).

Згідно з розрахунком заборгованості за кредитним договором № б/н від 24 листопада 2008 року, наданим АТ КБ «ПриватБанк», розмір заборгованості становить 5552, 07 грн., яка складається з 5552, 07 грн. – заборгованість за простроченим тілом кредиту, 0, 00 грн. – заборгованість за відсотками (а.с. 8-12).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства України. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Спадкування, перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України) є підставою для універсального правонаступництва у цивільних правовідносинах. У такому разі відбувається зміна суб`єктного складу у правовідношенні, тобто цивільні правовідносини існують безперервно, не припиняючись, відбувається лише заміна одного із їх учасників.

Стаття 1217 ЦК України передбачає, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. 
Відповідно до частини другої статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України). 

Законодавством визначено, що у подібних випадках не відбувається припинення одних правовідносин і виникнення інших, при цьому правовідносини за змістом і природою продовжують існувати за основними своїми характеристиками.

Таким чином, у разі смерті спадкодавця спадкоємці, які прийняли спадщину, не відмовилися від її прийняття, замінюють його особу у всіх правовідносинах, що існували на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті спадкодавця.

При вирішенні спорів про стягнення заборгованості за вимогами кредитора до спадкоємців боржника, судам для правильного вирішення справи необхідно встановлювати такі обставини:
- чи пред`явлено вимогу кредитором спадкодавця до спадкоємців боржника у строки, визначені частинами другою та третьою статті 1281 ЦК України, оскільки у разі пропуску таких строків, на підставі частини четвертої статті 1281 ЦК України кредитор позбавляється права вимоги;
- коло спадкоємців, які прийняли спадщину;
- при дотриманні кредитором строків, визначених статтею 1281 ЦК України, та правильному визначенні кола спадкоємців, які залучені до участі у справі як відповідачі, суд встановлює дійсний розмір вимог кредитора (перевіряє розрахунок заборгованості станом на день смерті боржника, який є днем відкриття спадщини);
- при доведеності та обґрунтованості вимог кредитора боржника, суду належить встановити обсяг спадкового майна та його вартість, визначивши тим самим межі відповідальності спадкоємця (спадкоємців) за боргами спадкодавця відповідно до частини першої статті 1282 ЦК України.

В матеріалах справи міститься належним чином засвідчена копія спадкової справи № 11/2021 щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , яка почата 26 березня 2021 року приватним нотаріусом Нечипуренко О.О., та з якої вбачається наступне (а.с. 99-131).

26 березня 2021 року відповідач ОСОБА_1 звернувся до Другої запорізької державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті його батька ОСОБА_2 , яку він прийняв за законом, оскільки постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Також зазначив, що крім нього є спадкоємця за законом: дружина – ОСОБА_3 , син – ОСОБА_4 .

Проте, 16 березня 2021 року ОСОБА_4 та 07 квітня 2021 року ОСОБА_3 звернулись до Другої запорізької державної нотаріальної контори з заявами про відмову від прийняття спадщини.

12 квітня 2021 року відповідач ОСОБА_4 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , яка складається з: Ѕ частки квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 129).

Отже, зі спадкової справи вбачається, що відповідач ОСОБА_4 є спадкоємцем після померлого ОСОБА_2 .

У ЦК України серед положень про порядок задоволення вимог кредитора спадкодавця в імперативному порядку визначений справедливий баланс між законними інтересами та правомірними очікуваннями кредитора спадкодавця та відповідними, зустрічними їм, інтересами спадкоємців.
Дотримання цього балансу полягає в тому, щоб забезпечити задоволення вимог кредитора спадкодавця за рахунок спадкового майна, не порушивши майнових прав та інтересів спадкоємців такої особи.
Визначення цього балансу законодавцем сформульовано таким чином, що спадкоємці боржника повинні відповідати за його зобов`язаннями в межах вартості майна, одержаного у спадщину.
Зокрема, статтею 1282 ЦК України встановлено, що спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі.

Положення ст. 1282 ЦК України застосовуються у випадку дотримання кредитором норм ст. 1281 ЦК України щодо строків пред`явлення ним вимог до спадкоємців. Недотримання цих строків, які є присічними (преклюзивними), позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців.

Відповідно до ч.1-2 ст.. 1281 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб. Кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги. 

Так, з матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_4 звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини та отримав свідоцтво про право на спадщину вже після звернення банком до суду з цим позовом. 

Тому в даному випадку суд досліджує дотримання кредитором норм, передбачених ч.3 ст. 1281 ЦК України.

Відповідно до ч.3 ст.. 1281 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину.
Згідно з відомостями департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, ОСОБА_4 був зареєстрований за однієї адресою разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини (а.с. 116). 
Відповідно до ч.3 ст.. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч.1 ст. 1270 ЦК України).

Так, спадкодавець ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Спадкоємець ОСОБА_4 , який проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, 16 жовтня 2019 року.

Як зазначалось, 17 квітня 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до Другої Запорізької нотаріальної контори з вимогою про включення вимог кредитора в спадкову масу та повідомлення спадкоємців померлого про наявну заборгованість, проте нотаріальною конторою вказана вимога була залишена без розгляду.
21 липня 2020 року позивач направив лист-претензію ОСОБА_4 , вважаючи його спадкоємцем після смерті ОСОБА_2 , зазначивши, що на теперішній час банку стало відомо про смерть останнього.

Крім того, представник АТ КБ «ПриватБанк» в судовому засіданні в суді першої інстанції зазначив, що 29 травня 2019 року банку стало відомо про смерть ОСОБА_2 , оскільки до банку було подано свідоцтво про смерть останнього.

Ураховуючи саме вищевказане посилання представника банку, суд першої інстанції вважав, що шестимісячний строк пред`явлення кредитором вимог спадкоємцю, передбачений ст.. 1281 ЦК України, почав обліковуватись з 29 травня 2019 року, а тому банк, звернувшись 17.04.2020 з претензією кредитора до нотаріальної контори, пропустив вказаний строк.

Проте, колегія суддів вважає вказаний висновок суду першої інстанції помилковим.

Так, ч.3 ст.. 1281 ЦК України пов`язує початок відліку строку на пред`явлення кредитором своїх вимог до спадкоємця з моментом, коли кредитор дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, а не з моментом, коли кредитор дізнався про відкриття спадщини (день смерті особи).
Аналізуючи положення ч.2 ст. 1220, ч.3 ст. 1268, ч. 1 ст.. 1270 ЦК України, поняття «час відкриття спадщини» та «прийняття спадщини» не є тотожними.

Ураховуючи зазначене, обізнаність банку про смерть ОСОБА_2 не свідчить про початок відліку шестимісячного строку, передбаченого ч.3 ст. 1281 ЦК України, враховуючи те, що спадкоємець ОСОБА_4 , відповідно до вимог ч.3 ст. 1268 ЦК України, вважається таким, що прийняв спадщину лише з 16 жовтня 2019 року.

В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що АТ КБ «ПриватБанк» був обізнаний про те, хто саме прийняв спадщину після смерті ОСОБА_2 . Банк, звертаючись 17.04.2020 з претензією до нотаріальної контори, не отримав інформації про осіб, які прийняли спадщину.

Проте, з матеріалів справи вбачається, що банк, звертаючись 21 липня 2020 року до відповідача ОСОБА_4 із претензією кредитора від 24 червня 2020 року, вважав останнього таким, що прийняв спадщину на підставі ч.3 ст. 1268 ЦК України
Ураховуючи викладене, шестимісячний строк, передбачений ч.3 ст..1281 ЦК України, повинен відліковуватись з 24 червня 2020 року.
Докази того, що банку до цього моменту було відомо про те, що відповідач є таким, що прийняв спадщину, в матеріалах справи відсутні.

При цьому, вимога може бути заявлена кредитором безпосередньо спадкоємцю, а також через нотаріуса за місцем відкриття спадщини.

Таким чином, АТ КБ «ПриватБанк», звернувшись 21 липня 2020 року до відповідача ОСОБА_4 із претензією кредитора, а також із цим позовом до суду 24 грудня 2020 року, не пропустив строки, встановлені ст..1281 ЦК України, а тому не позбавлений права вимоги до спадкоємців за кредитним договором № б/н від 24.11.2008.

Отже, суд першої інстанції, неправильно застосувавши норми матеріального права, помилково дійшов висновку про те, що банк, пропустивши визначений ст.. 1281 ЦК України преклюзивний строк, втратив права вимоги до спадкоємців.

Колегія суддів наголошує, що з огляду на предмет судового спору до обов`язку позивача як кредитора спадкодавця належить доказування обставин про розмір боргових зобов`язань боржника на день відкриття спадщини, а також на день звернення до суду з відповідним позовом до спадкоємців.

Вирішуючи питання про обґрунтованість вимог кредитора та встановлюючи розмір заборгованості за кредитним договором № б/н від 24.11.2008 на день смерті ОСОБА_2 , апеляційний суд виходить з наступного.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. 
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. 
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). 
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. 
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). 
Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Так, в Заяві від 24 листопада 2008 року, визначено, що ОСОБА_2 отримав кредитну картку з базовою процентної ставкою 2,5% на місяць на залишок заборгованості.
У вказаній Заяві строк кредитного договору не визначений.
Крім того, із Довідки, наданою банком, вбачається, що кредитна картка неодноразово перевипускалась та остання видана зі строком дії до 31 березня 2022 року (а.с. 35).

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».
Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Банківська виписка має статус первинного документу, що підтверджується Переліком типових документів, затверджених наказом Міністерства юстиції України № 578/5 від 12 квітня 2012 року.
Таким чином, виписка по картковому рахунку, що міститься в матеріалах справи, є належним доказом щодо заборгованості відповідача за кредитним договором, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами.

Із розрахунку заборгованості, який долучено банком до позовної заяви, вбачається, що в період з 01.09.2014 до 31.03.2015 банк нараховував проценти за договором, укладеним між сторонами, з відсотковою ставкою 34,8% річних, в період з 01.04.2015 до 26.04.2016 за ставкою – 43,2% річних, в період з 27.04.2016 до 15.04.2019 за ставкою – 42% річних.

Із виписки по особовому рахунку ОСОБА_2 вбачається, що банк автоматично списував відсотки з рахунку за підвищеною відсотковою ставкою.

Матеріали справи та підписані ОСОБА_2 заява на оформлення кредитної картки не передбачають права банку, в тому числі в односторонньому порядку, змінювати погоджену сторонами відсоткову ставку у розмірі 30 % річних.

Долучена до позовної заяви копія «Умов та правил надання банківських послуг» позичальником не підписана, та останні не є складовою частиною укладеного між сторонами договору.

Отже, з матеріалів справи вбачається нарахування позивачем у вищевказані періоди та погашення ОСОБА_2 заборгованості в розмірі більшому, ніж повинна була нараховуватись банком відповідно до погоджених умов сторонами.

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість за відсотками за кредитним договором відсутня.

Крім того, із розрахунку заборгованості вбачається, що у червні 2016 року ОСОБА_2 повністю погасив заборгованість за кредитним договором, з врахуванням списання банком відсотків за підвищеною ставкою, що свідчить про наявність переплати.

Апеляційний суд, проаналізувавши розрахунок заборгованості, наданий позивачем та виписку по особовому рахунку відповідача, яка є належним доказом заборгованості за кредитним договором, ураховуючи, що банком нараховувались та здійснювалось списання відсотків за підвищеною процентною ставкою, дійшов висновку про відсутність заборгованості за тілом кредитного договору № б/н від 24.11.2008.

Отже, банком не доведено наявності заборгованості за кредитним договором № б/н від 24.11.2008 у заявленому розмірі, а тому відсутні підстави для стягнення такої заборгованості з спадкоємця померлого ОСОБА_2 , що свідчить про необґрунтованість позовних вимог, а позов підлягає залишенню без задоволення з цих підстав.

Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності, апеляційний суд бере до уваги, що згідно з вимогами статті 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, по захист якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. 

Ураховуючи викладене, висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог банку про стягнення з відповідача як спадкоємця заборгованості за кредитним договором № б/н від 24.11.2008, є правильним, проте мотиви такої відмови щодо пропущення банком строків, передбачених ст.. 1281 ЦК України, є помилковими.

З огляду на викладене, колегія судів дійшла висновку, що апеляційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанцій підлягає зміні та викладенні його мотивувальної частини щодо підстав відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення боргу кредитором спадкодавця в редакції цієї постанови.

Щодо доводів апеляційної скарги про необґрунтованість стягнення витрат на правничу допомогу слід зазначити наступне.

Статтею 133 ЦПК України до судових витрат віднесені і витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).
Відповідно до частини першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У відповідності до положень пункту 1 частини 2 статті 137 ЦПК України витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено.

Таким чином, склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмету доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

У разі недотримання вимог ч.4 ст. 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Судом встановлено, що 25 жовтня 2021 року представником відповідача ОСОБА_4 – адвокатом Аксьоновою С.В. подано до суду відзив на позовну заяву, в якому просить стягнути з позивача понесені відповідачем витрати на правову допомогу у розмірі 4 00, 00 грн. (а.с. 137-139).

Так, на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу адвокатом Аксьоновою С.В. надано: договір про надання правової допомоги № ОАЄ/2021 від 05 жовтня 2021 року, ордер на надання правничої допомоги № 1064516 від 05 жовтня 2021 року, орієнтовний розрахунок сум витрат на професійну правничу допомогу від 25 жовтня 2021 року на суму 4000, 00 грн., акт наданих послуг на суму 4000, 00 грн. (а.с. 140, 151, 152, 176-177).
З Акту наданих послуг та орієнтовного розрахунку сум витрат на професійну правничу допомогу від 25 жовтня 2021 року слідує, що розмір витрат на правничу допомогу адвоката Аксьонової С.В. складається з: ознайомлення з матеріалами справи (1 день) – 1000, 00 грн., підготовка відзиву на позовну заяву, формування додатків та копій (4 години) – 2000, 00 грн., участь у судовому засіданні – 1000, 00 грн.

Колегія суддів вважає, що такий розмір витрат на правову допомогу є співмірним із позовними вимогами, складністю справи та виконаних адвокатом робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); принципу пропорційності.

Судом враховано критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, керуючись принципами справедливості та верховенства права. 

Доводи апеляційної скарги про відсутність в матеріалах справи квитанції про оплату адвокатських послуг не спростовують правильного висновку суду, оскількивитрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною, чи тільки має бути сплачено.

Банк не спростував обґрунтованості розміру стягнених судом першої інстанції витрат на правову допомогу. 
Фактично апеляційна скарга складається із посилань на норми права із зазначенням, що витрати на професійну допомогу не є співмірними та не відповідають критерію реальності, розумності, проте, не зазначено, в чому саме полягає неспівмірність, які витрати помилково стягнуті судом або які повинні бути зменшені.

Ураховуючи викладене, рішення суду в частині стягнення з банкуна користь ОСОБА_4 витрат на правничу допомогу в розмірі 4 000, 00 грн. підлягає залишенню без змін.

       Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.
Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11 листопада 2021 року в цій справі змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11 листопада 2021 року в частині стягнення з акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу в розмірі 4 000, 00 грн. залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду  з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 19 січня 2022 року.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

І.В. Кочеткова