КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                          
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
20 січня 2022 року                                                                                        м. Київ
 
                                                                                                Справа № 372/2898/21
Апеляційне провадження №22-ц/824/1427/2022
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:    судді-доповідача:                Соколової В.В.
                         суддів:                                   Андрієнко А.М., Поліщук Н.В.
                          за участю секретаря             Федорчук Я.С.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 та апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Обухівського районного суду Київської області постановлену під головуванням судді Проць Т.В. 13 серпня 2021 року у м. Обухів, за заявою ОСОБА_3 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Державного реєстратора Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області, Головного управління Державного земельного кадастру у Київські області, треті особи: Обухівська міська рада Київської області, Обслуговуючий кооператив «Садівницьке товариство «Наше Джерело» про визнання недійсним та скасування наказу, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку та припинення права власності на земельну ділянку, 
 
В С Т А Н О В И В
 
Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 13 серпня 2021 року заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову - задоволено.
Накладено арешт на земельну ділянку з кадастровим номером 3223182500:06:001:0066 площею 2 га, яка належить ОСОБА_1 та земельну ділянку з кадастровим номером 3223182500:06:001:0067 площею 2 га, яка належить ОСОБА_2 .
Ухвала суду мотивована тим, що між сторонами виник спір та існує реальна загроза невиконання або утруднення виконання рішення суду у випадку задоволення позову.
 
Не погодився із вказаним судовим рішенням відповідач ОСОБА_2 , його представником подано апеляційну скаргу, в якій зазначається, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права. 
Вказує на те, що суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі не навів жодних обставин та посилань на докази щодо існування реальної загрози невиконання судового рішення у разі задоволення позовних вимог та не пересвідчився в тому, що між сторонами дійсно виник спір. Зазначає, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали не дотриманий принцип «розумної співмірності», так як позивачем не доведено відповідними доказами порушення її права та інтересу на земельну ділянку саме розміром 2 га, що свідчить про безпідставність та необґрунтованість накладення арешту на земельну ділянку площею 2 га, яка належить ОСОБА_2 .  
Враховуючи вищевикладене, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.
 
Також не погодився із вказаною ухвалою відповідач ОСОБА_1 , його представником подана апеляційна скарга, в якій зазначається, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права. 
Представник вказує на те, що суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі не навів жодних обставин та посилань на докази щодо існування реальної загрози невиконання судового рішення у разі задоволення позовних вимог та не пересвідчився в тому, що між сторонами дійсно виник спір. В свою чергу, практика ЄСПЛ  визначає пріоритетом для арешту майна саме правомірну мету застосування заходів в обмеженні права власності. Викладене свідчить про безпідставність та необґрунтованість накладення арешту на земельну ділянку, яка належить ОСОБА_1 .
Враховуючи вищевикладене, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.
 
В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Хачатурян Е.М. та представник  відповідача ОСОБА_1 - адвокат Волощук О.М. підтримали подані ними апеляційні скарги з підстав викладених у них , просили про скасування ухвали суду першої інстанції та про постановлення нового судового рішення про відмову у застосуванні заходів забезпечення позову. 
Представник позивача - адвокат Луцик А.А. заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.
Відповідачі Державний реєстратор Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області, Головного управління Державного земельного кадастру у Київські області та треті особи: Обухівська міська рада Київської області, Обслуговуючий кооператив «Садівницьке товариство «Наше Джерело» своїх представників в судове засідання не направили, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. 
На стадії апеляційного розгляду до участі у справі також був залучений новий відповідач ОСОБА_4 , який був залучений і судом першої інстанції. Даний відповідач  був належним чином повідомлений про час та місце розгляду даної справи, проте в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив.
Тому, керуючись положеннями ст.372 ЦПК України, колегія суддів вважала за можливе розглянути справу за відсутності даних учасників справи.
 
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового засідання, перевіривши доводи апеляційних скарг, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
 
Судом встановлено, що 04 серпня 2021 року позивач звернувся до суду першої інстанції з вищезазначеним позовом, в якому просить: 
- визнати недійсним та скасувати наказ Держгеокадастру у Київській області від 30 квітня 2021 року про передачу ОСОБА_1 земельної ділянки площею 2 га для ведення особистого селянського господарства;
- скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3223182500:06:001:0066 площею 2 га, яка належить ОСОБА_1 ;
- припинити право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером 3223182500:06:001:0066 площею 2 га; 
- визнати недійсним та скасувати наказ Держгеокадастру у Київській області від 30 квітня 2021 року про передачу ОСОБА_2 земельної ділянки площею 2 га для ведення особистого селянського господарства; 
скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3223182500:06:001:0067 площею 2 га, яка належить ОСОБА_2 ;
- припинити право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером 3223182500:06:001:0067 площею 2 га. 
Позовні вимоги мотивовані тим, що вона з 1991 року є користувачем земельної ділянки, яка рішенням Дерев`янської сільської ради від 26 вересня 1991 року була надана під колективні городи працівникам Трипільського Біохімзаводу. В подальшому було створено Обслуговуючий кооператив «Садове товариство «Наше Джерело», членом якого вона стала, і є досі. В 2009 році даним садовим товариством був замовлений проект землеустрою, який був також затверджений в 2009 році. В 2020 році на загальних зборах садового товариство було прийнято рішення про приватизацію земельних ділянок.  В 2021 році на підставі заяви позивача Головним управлінням Держгеокадастру у Київській області було прийнято рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою про відведення у приватну власність земельну ділянку розташовану на території Дерев`янської сільської ради. Після розробки проекту вона звернулась до Держгеокадастру, який відмовив їй у здійсненні реєстрації у зв`язку зі 100% накладенням її земельної ділянки на земельні ділянки, що були виділені відповідачам ОСОБА_1 та ОСОБА_2   
12 серпня 2021 року позивачем до суду було подано заяву про забезпечення позову, в якій позивач просила накласти арешт на майно, яке належить відповідачам на праві приватної власності, а саме на земельну ділянку з кадастровим номером 3223182500:06:001:0066 площею 2 га, яка належить ОСОБА_1 та земельну ділянку з кадастровим номером 3223182500:06:001:0067 площею 2 га, яка належить ОСОБА_2 .
Заява мотивована тим, що існує реальна загроза невиконання судового рішення у разі задоволення заявлених позовних вимог, оскільки спірні земельні ділянки можуть бути відчужені відповідачами у будь-який момент, а тому заходи забезпечення позову про застосування яких просить позивач в повній мірі відповідають вимогам співмірності.
 
Згідно ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених цим Кодексом заходів забезпечення позову. 
Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. 
Згідно п.1 ч.1 ст. 150 ЦПК України позов може забезпечуватися накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 3 ст. 150 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1-3 ст. 154 ЦПК України суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення). Зустрічне забезпечення застосовується тільки у випадку забезпечення позову. Суд зобов`язаний застосувати зустрічне забезпечення, якщо: 1) позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або 2) суду надано докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.
Згідно з роз`ясненнями викладеними в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді  заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.   
При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.
Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення.
 
З наведених обставин справи вбачається, що предметом спору у даній справі є право власності на нерухоме майно, яке наразі належить  відповідачам та перехід права власності на вказане майно до них. А отже судом накладено арешт на об'єкти нерухомого майна, що становлять предмет спору, і до вирішення справи по суті, обмеження прав власників, які є відповідачами у справі, є співмірним із заявленими позовними вимогами.
Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність забезпечення вказаного позову шляхом накладення арешту на вказане нерухоме майно. 
Доводи обох апеляційних скарг про недотримання судом першої інстанції принцип «розумної співмірності», так як позивачем не доведено порушення її права та інтересу на 2 земельні ділянки розміром 2 га, не приймаються до уваги суду, так як з матеріалів справи вбачається, що земельна ділянка, право очікування на яку мала позивач, хоча і має значно менші розміри, проте має місце накладення у 100% на обидві земельні ділянки, що виділені відповідачам у власність. Враховуючи, що питання обґрунтованості заявлених позовних вимог на даній стадії розгляду справи не вирішується судом, суд має виходити виключно з заявлених позовних вимог, які заявлені відносно двох об`єктів нерухомості, а тому  принцип співмірності заявлених заходів забезпечення позову із заявленими вимогами слід вважати додержаним. 
На стадії апеляційного розгляду встановлено, що відповідачем ОСОБА_1 здійснено відчуження земельної ділянки на користь ОСОБА_4 до постановлення оскаржуваної ухвали, однак з матеріалів справи також вбачається, що ухвала суду є виконаною. Наведене свідчить, що невжиття заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на нерухоме майно, що є предметом спору, може утруднити як розгляд справи, так і виконання рішення суду у разі задоволення позову, що свідчить про існування реальної загрози. Разом з цим, новий власник ОСОБА_4 залучений до участі у справі на стадії розгляду справи по суті судом першої інстанції та на стадії розгляду даних апеляційних скарг, що свідчить про вжиття судом заходів направлених на додержання його процесуальних прав. Однак, ухвалу суду відповідач ОСОБА_4 не оскаржує,  а в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 порушень прав останнього, як попереднього власника, прийнятим судовим рішенням не вбачається. 
Колегія суддів вважає за доцільне зазначити, що накладення арешту на нерухоме майно не обмежує право власника на володіння і користування ним, а лише тимчасово, на час розгляду справи, обмежує його у праві розпорядження майном.
Посилання в апеляційній скарзі кожного з відповідачів на те, що в оскаржуваній ухвалі не зазначено належних доказів та обставин, з якими суд першої інстанції пов`язував необхідність вжиття заходів забезпечення позову, відхиляються колегією суддів, оскільки ухвала є достатньо обґрунтованою та мотивованою.
Враховуючи наведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність забезпечення вказаного позову шляхом накладення арешту на майно зазначене позивачем.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи, викладені в обох апеляційних скаргах не спростовують висновків суду першої інстанції. З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для її скасування не вбачається.  
 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
 
П О С Т А Н О В И В
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
Ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 13 серпня 2021 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.
 
Суддя-доповідач:                                                                             В.В. Соколова
 
Судді:                                                                                                 Н.В. Поліщук
 
                                                                                                            А.М. Андрієнко

 
                  
                                         Повний текст постанови складений 25 січня 2022 року.