Справа № 127/17602/21
Провадження № 22-ц/801/336/2022
Категорія: 9
Головуючий у суді 1-ї інстанції Воробйов В. В.
Доповідач:Голота Л. О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2022 року	Справа № 127/17602/21	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
Головуючого судді - Голоти Л.О. (суддя-доповідач), 
суддів Денишенко Т. О., Копаничук С. Г., 
за участі секретаря Кобенди Ю. О.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 справу за позовом  ОСОБА_1 до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниця, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: Вінницької міської ради, виконавчого комітету Вінницької міської ради, про визнання права на виключення квартири з числа службового житла та зобов`язання вчинити певні дії,
за апеляційною скаргою Квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниця на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 листопада 2021 року, ухвалене у складі судді Воробйова В. В. в приміщенні суду в м. Вінниця, повний текст рішення складено 22 листопада 2021 року, - 
в с т а н о в и в :
09 липня 2021 року ОСОБА_1 звернувся у суд з позовом до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниці про визнання права на виключення квартири з числа службового житла та зобов`язання вчинити певні дії.
Позовна заява обґрунтована тим, що з 05 серпня 1980 року по 14 жовтня 2018 року він перебував на військовій службі в Збройних Силах України. 
Під час проходження військової служби у 1991 році ОСОБА_1 та його сім`ї у складі дружини та двох дітей було виділено службове житлове приміщення – двокімнатну квартиру в смт. Десна, яка приватизації не підлягає.
Після розірвання шлюбу, 08 жовтня 2004 року позивача було переведено до нового місця служби в м. Вінниця, де в 2006 році його зараховано на квартирний облік загальної черги та включено в список осіб, які мають право на першочергове отримання житла при військовій частині НОМЕР_1 (м. Вінниця). У листопаді 2006 року на підставі ордеру на службове жиле приміщення №0278 позивачу в складі сім`ї одна особа розподілене службове житлове приміщення – однокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1 . Цим житлом позивач користується по теперішній час та іншою житловою площею він не забезпечений.
14 жовтня 2018 року ОСОБА_1 виключено із списків особового складу військової частини як такого, що звільнений з військової служби у запас. Вислуга років на час звільнення з військової служби становить 38 років 01 місяць.
Зважаючи на те, що службовий статус вказаної квартири значно обмежує можливість реалізації встановлених чинним житловим законодавством прав, на наявність права на отримання постійного житла шляхом зняття статусу «службове» з вказаної квартири, позивач звернувся до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниця з відповідним проханням. За результатами розгляду заяви, КЕВ м. Вінниця включено зазначену житлову площу в «Список квартир, що пропонуються до виключення з числа службового житла Міністерства оборони України та надання військовослужбовцям Вінницького гарнізону для постійного проживання, із зняттям військовослужбовців з квартирного обліку». Цей Список в подальшому переданий до Житлової комісії Вінницького гарнізону для затвердження.
Рішенням житлової комісії Вінницького гарнізону від 08 жовтня 2018 року постановлено розглянути списки квартир, що пропонуються до виключення з числа службового житла Міністерства оборони України та надання військовослужбовцям Вінницького гарнізону для постійного проживання, із зняттям військовослужбовців з квартирного обліку, а саме однокімнатної квартири позивача.
Проте, протоколом засідання №508 від 13 грудня 2018 року Комісією з контролю за забезпеченням військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей житловими приміщеннями, за результатами розгляду документів позивача, у погодженні та виключенні житлового приміщення, яке він займає, було відмовлено до з`ясування обставин із залишенням позивачем квартири в смт. Десна.
Позивач вважає, що дії відповідача є протиправними та такими, що суперечать вимогам закону та призводить до порушення його майнових прав, тому він звернувся до суду з позовом, в якому просив :
-визнати за позивачем право на виключення з числа службового житла – квартири АДРЕСА_2 , жилою площею 15,2 м2.
-зобов`язати Квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниці подати до Вінницької міської ради клопотання, разом з належно оформленими документами, про виключення з числа службового житла та надання для постійного проживання ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_2 , розподіленій ОСОБА_1 у складі сім`ї 1 (одна) особа, на підставі ордеру на службове жиле приміщення № 0278 від 02 листопада 2006 року, виданого Виконавчим комітетом Вінницької міської ради.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 15 вересня 2021 року задоволено клопотання представника відповідача та залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Вінницьку міську раду /а. с. 112/.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 11 листопада 2021 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - виконавчий комітет Вінницької міської ради /а. с. 184/.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11 листопада 2021 року позов задоволено.
Визнано за ОСОБА_1 право на виключення з числа службового житла – квартири АДРЕСА_2 , жилою площею 15,2 м. кв.
Зобов`язано Квартирно-експлуатаційний відділ м. Вінниця подати до Вінницької міської ради клопотання, разом з належно оформленими документами, про виключення з числа службового житла та надання для постійного проживання ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_2 , розподіленій ОСОБА_1 у складі сім`ї 1 (одна) особа, на підставі ордеру на службове жиле приміщення №0278 від 02.11.2006 року, виданого виконавчим комітетом Вінницької міської ради.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Квартирно-експлуатаційним відділом м. Вінниця подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду, викладених в рішенні, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.
Основними доводами апеляційної скарги є те, що судом першої інстанції невірно застосовано Інструкцію з організації забезпечення військовослужбовців Збройних сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України № 380 від 31 липня 2018 року та статтю 125 ЖК УРСР, яка не підлягає застосуванню у спірних правовідносинах.
Позивач на теперішній час втратив право на виключення цього житла з числа службового та забезпечення ним для постійного проживання, так як не є військовослужбовцем та звільнений з військової служби в запас відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу за підпунктом «к»».
Перелік осіб, які мають право на виключення житла з числа службового та забезпечення ним для постійного проживання є вичерпним і не передбачає права на виключення житла з числа службового, для осіб звільнених з військової служби в запас за підпунктом «к».
Позивач вже був забезпечений постійним житлом за рахунок житлового фонду Міністерства оборони України за адресою АДРЕСА_3 , тому не має права на повторне отримання постійного житла від Міністерства оборони України.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.
Позивач ОСОБА_1 заперечив проти апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Представник третьої особи ОСОБА_3 при вирішенні спору поклався на розсуд суду.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши підстави апеляційної скарги, Вінницький апеляційний суд дійшов до наступних висновків.
За змістом частини першої, четвертої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.
У справі встановлено наступні обставини.
ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах України, згідно витягу з послужного списку він має загальну вислугу 38 років 01 місяць (а. с. 32) та є учасником бойових дій (а. с. 15).
З 07 квітня 1988 року ОСОБА_1 разом з дружиною ОСОБА_4 , сином ОСОБА_5 , 1989 року народження, та дочкою ОСОБА_6 , 1991 року народження, зареєстровані за адресою АДРЕСА_3 (а. с. 19).
Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу, 28 лютого 2002 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 був розірваний (а. с. 23).
Разом з тим, з довідки Остерської КЕЧ № 12 від 06 листопада 2012 року вбачається, що ОСОБА_1 утриману окрему житлову площу у АДРЕСА_4 , залишив колишній дружині ОСОБА_4 (а.с. 25). Аналогічний факт також підтверджується довідкою Остерської КЕЧ №127 від 08 серпня 2008 року, в якій вказано, що зазначена двокімнатна квартира за ним не значиться, а також довідкою Остерської КЕЧ № 785 від 30 жовтня 2018 року (а.с. 26, 27).
Відповідно до витягу з протоколу № 14 житлової комісії військової частини НОМЕР_1 , ОСОБА_1 зараховано на квартирний облік з 22 лютого 2006 року загальної черги та включено в список осіб, які мають право на першочергове отримання житла з 22 лютого 2006 року (25 календарних років) при військовій частині НОМЕР_1 (м. Вінниця) (а.с. 21, 40).
02 листопада 2006 року Виконавчий комітет Вінницької міської ради видав ОСОБА_1  ордер на службове жиле приміщення №0278, яким позивачу надано право на заняття службового жилого приміщення житловою площею 15,2 кв.м. за адресою:  АДРЕСА_1 , на підставі рішення № 2520 від 26 жовтня 2006 року (а.с. 22).
З 09 січня 2007 року  ОСОБА_1  зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 18, 130).
Перед звільненням з військової служби позивач звернувся до Житлової комісії командування Повітряних Сил Збройних Сил України (військової частини НОМЕР_1 ) з рапортом про залишення його на квартирному обліку у військовій частині НОМЕР_1 (а.с. 33). За результатами розгляду цього рапорту житловою комісією було прийнято рішення за № 3 від 01 січня 2019 року про залишення ОСОБА_1 на квартирному обліку у військовій частині НОМЕР_1 (а.с. 35).
08 жовтня 2018 року на засіданні житлової комісії Вінницького гарнізону розглянуто питання щодо надання згоди на зняття статусу «службове» з житлового приміщення за адресою:  АДРЕСА_1 , в якому проживає ОСОБА_1 складом сім`ї одна особа, та рішенням житлової комісії надано згоду на зняття статусу «службове» з вказаної квартири (а.с. 37, 39, 42-47).
Наказом № 195 від 10 жовтня 2018 року командира військової частини НОМЕР_2 м. Вінниці МОУ ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу військової частини як такого, що звільнений з військової служби у запас наказом начальника Генерального штабу – Головокомандувача Збройних Сили України від 21.09.2018 року №513, відповідно до підпункту «к» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (а.с. 31).
Протоколом засідання №508 від 13 грудня 2018 року Комісією з контролю за забезпеченням військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей житловими приміщеннями, за результатами розгляду документів позивача, у погодженні та виключенні житлового приміщення, яке він займає, було відмовлено до з`ясування обставин із залишенням позивачем квартири в смт. Десна (а.с. 48-50, 164-166).
05 грудня 2019 року позивач звернувся до Командувача Повітряних Сил ЗСУ із заявою про зміну статусу квартири (а.с. 156).
ІНФОРМАЦІЯ_1 житловою комісією Командування Повітряних Сил Збройних Сил України (військова частина НОМЕР_1 ) прийнято рішення №199 про відмову полковнику запасу ОСОБА_1 у заміні статусу службова однокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 154, 155).
15 січня 2020 року ОСОБА_1 надав Комісії з контролю за забезпеченням військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей житловими приміщеннями усі необхідні підтверджуючі документи (а.с. 51-55), проте ця заява з документами не була розглянута, клопотання Квартирно-експлуатаційним відділом м. Вінниці до Вінницької міської ради про виключення з числа службового житла спірної квартири не подано.
Разом з тим, суд звертає увагу, що 04 квітня 2001 року ОСОБА_1 знявся з реєстрації за адресою: АДРЕСА_3 . Також 30 серпня 2013 року знявся з реєстрації за вказаною адресою і ОСОБА_7 . На даний час в квартирі зареєстровані: ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , 1991 року народження та ОСОБА_9 , 2001 року народження. Особовий рахунок відкрито на ОСОБА_4 (а.с. 106).
Відповідно до довідки Чернівецької КЕЧ №1394 від 05 листопада 2004 року полковник ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_3 (м. Чернігів) з 06.1996 року по 10.2004 року, житлом по лінії Міністерства оборони України не забезпечувався та на квартирному обліку не стояв (а.с. 30).
З матеріалів справи вбачається, що згідно записів по господарських книг Зарожненської сільської ради у ОСОБА_1 будь яке житло в с. Тетлега Чугуївського району Харківської області відсутнє (довідка Зарожненської сільської ради Чугуївського району Харківської області №306 від 21.09.2018 року) (а.с. 28).
Згідно довідки Київського КЕУ №6396 від 01.10.2018 року ОСОБА_1 за час навчання в Академії Збройних Сил України (правонаступник Національний університет оборони України імені Івана Черняховського) на посаді слухача з серпня 1994 року по червень 1996 року службою та постійною житловою площею з фондів Міністерства оборони України не забезпечувався (а.с. 29).
Також факт відсутності у позивача на праві власності житла підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 41).
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач є військовослужбовцем, перебував на військовій службі, має календарну вислугу 38 років 01 місяць, перебуває на квартирному обліку у в/ч НОМЕР_1 з 22 лютого 2006 року, тому має право на забезпечення житлом, зокрема право на виключення житла з числа службового та забезпечення ним для постійного проживання. Суд дійшов висновку, що КЕВ м. Вінниця не надав доказів на підтвердження обґрунтованості відмови у поданні клопотання за заявою військовослужбовця про розгляд питання про виключення житла з числа службового при наявності відповідного клопотання з цього приводу. Немотивована бездіяльність КЕВ м. Вінниця обмежує права позивача на забезпечення житлом, гарантовані Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а посилання відповідача на вже отриманням позивачем квартири в смт. Десна при вирішенні питання щодо виключення житла з числа службового та забезпечення ним військовослужбовця для постійного проживання, суд вважає необґрунтованим.
Висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог зроблено за повного з`ясування обставин справи, правильного застосування норм матеріального та процесуального права, з огляду на наступне.
Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.
Відповідно до пункту 2 статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» квартири, віднесені у встановленому порядку до числа службових, не підлягають приватизації. Лише після вирішення питання про зняття з даного житла статусу службового, воно може бути приватизоване на умовах і в порядку, передбаченому Законом.
За змістом статті 118 Житлового кодексу Української РСР службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ради.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», який також встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Статтею 5 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» визначено, що учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі підрозділів всіх видів і родів ЗСУ, як в воєнний, так і в мирний час. Учасникам бойових дій надаються зокрема, такі пільги, як першочергове забезпечення житлом осіб, що потребують поліпшення житлових умов.
Відповідно до статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР та іншими нормативно-правовими актами.
Військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової військової служби) та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства.
Військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення. Такі жилі приміщення або грошова компенсація надаються їм один раз протягом усього часу проходження військової служби за умови, що ними не було використано право на безоплатну приватизацію житла з урахуванням особливостей, визначених пунктом 10 цієї статті.
Статтею 125 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років, не може бути виселено із службового житла.
Порядком забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 1081 від 3 серпня 2006 року, а саме пунктом 3 встановлено, що військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надається житло для постійного проживання. Забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житлом для постійного проживання проводиться шляхом надання один раз протягом усього часу проходження військової служби житла новозбудованого, виключеного з числа службового, вивільненого або придбаного у фізичних чи юридичних осіб, надання кредиту для спорудження (купівлі) житла.
Порядком забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями на сьогодні передбачено чотири способи забезпечення житлом військовослужбовців, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше: 1) наданням один раз протягом усього часу проходження військової служби житла новозбудованого; 2) надання один раз протягом усього часу проходження військової служби житла, виключеного з числа службового; 3) надання один раз протягом усього часу проходження військової служби житла, вивільненого або придбаного у фізичних чи юридичних осіб; 4) надання кредиту для спорудження (купівлі) житла.
У пункті 11 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями встановлено механізм виключення житлового приміщення з числа службового, передбачено, що виключення житлового приміщення з числа службового провадиться згідно з рішенням виконавчого органу районної, міської, районної у місті ради за клопотанням начальника гарнізону, командира військової частини та квартирно- експлуатаційного органу.
Пунктом 10 розділу 7 Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої Наказом Міністерства оборони України від 31 липня 2018 року № 380, зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 06 вересня 2018 року, передбачено, що військовослужбовці, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, а також особи, звільнені з військової служби за станом здоров`я, віком, у зв`язку із скороченням штатів, особи з інвалідністю І чи ІІ групи, члени сімей військовослужбовців, які загинули (померли) або пропали безвісти під час проходження військової служби, що забезпечені службовими житловими приміщеннями незалежно від місця його знаходження, мають право на виключення цього житла з числа службового та забезпечення ним для постійного проживання за умови перебування на обліку та в порядку, визначеному пунктами 3-7 цього розділу.
Виключення квартир з числа службових для забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей здійснюється на підставі клопотання КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району за встановленим порядком.
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог, оскільки позивач є військовослужбовцем, перебував на військовій службі, має календарну вислугу 38 років 01 місяць, перебуває на квартирному обліку у в/ч НОМЕР_1 з 22 лютого 2006 року, тому має право на забезпечення житлом, зокрема право на виключення житла з числа службового та забезпечення ним для постійного проживання.
Суд обґрунтовано виходив з того, що КЕВ м. Вінниця не надав доказів на підтвердження обґрунтованості відмови у поданні клопотання за заявою військовослужбовця про розгляд питання про виключення житла з числа службового при наявності відповідного клопотання з цього приводу. Немотивована бездіяльність КЕВ м. Вінниця обмежує права позивача на забезпечення житлом, гарантовані Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а посилання відповідача на вже отриманням позивачем квартири в смт. Десна при вирішенні питання щодо виключення житла з числа службового та забезпечення ним військовослужбовця для постійного проживання, суд вірно вважав необґрунтованим.
До подібних висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 04 березня 2020 року у справі № 636/1514/19 (провадження № 61-19985св19).
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки суд правильно застосував до правовідносин норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції невірно застосовано Інструкцію з організації забезпечення військовослужбовців Збройних сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України № 380 від 31 липня 2018 року та статтю 125 ЖК УРСР, які не підлягають застосуванню у спірних правовідносинах, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними, адже Інструкція з організації забезпечення військовослужбовців Збройних сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України № 380 від 31 липня 2018 року та стаття 125 ЖК УРСР регулює спірні правовідносини. 
Аргументи апеляційної скарги про те, що позивач на теперішній час втратив право на виключення цього житла з числа службового та забезпечення ним для постійного проживання, так як не є військовослужбовцем та звільнений з військової служби в запас відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу за підпунктом «к»», суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки правовідносини між сторонами виникли під час проходження позивачем військової служби, тобто коли останній був військовослужбовцем. Позивач виявив волю реалізувати своє право на зміну статусу займаного ним житла із «службового» на «постійне» 05 жовтня 2018 року, тобто ще будучи військовослужбовцем.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивач вже був забезпечений постійним житлом за рахунок житлового фонду Міністерства оборони України за адресою АДРЕСА_3 , тому не має права на повторне отримання постійного житла від Міністерства оборони України, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки квартира АДРЕСА_5 , яку 26.03.1991 року отримав ОСОБА_1 , знаходиться в будинку, який розташований на території закритого військового містечка №1. Квартира за цією адресою постійна та належить до житлового фонду Міністерства оборони України, приватизації не підлягає (а.с. 24). Вказану квартиру позивачем було залишено своїй колишній дружині після розірвання шлюбу. Позивач не проживає у вказаній квартирі, нею не користується. Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» на час постановки позивача на квартирний облік у Вінницькому гарнізоні (22.02.2006) не передбачав норми, яка визначала, що військовослужбовці забезпечуються житлом один раз протягом усього часу проходження військової служби.
Відповідно до пункту 24 наказу Міністерства оборони України № 20 від 03 лютого 1995 року надання житла військовому службовцям проводиться після здачі ними жилої площі, яку вони займали, за попереднім місцем служби (навчання), крім випадків коли там залишилися проживати повнолітні члени їх сім`ї. Відповідно до довідок, виданих 2004, 2008, 2012 та 2018 роках Остерською КЕЧ (а. с. 27) квартира АДРЕСА_5 за ОСОБА_1 не значиться. Дану квартиру останній залишив колишній дружині та неповнолітнім дітям.
Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильні висновки суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що зазначені в апеляційній скарзі аргументи суттєвими не являються та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
Щодо розподілу судових витрат.
Беручи до уваги положення частини тринадцятої статті 141, підпункту в пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, а також те, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, відтак витрати, понесені відповідачем по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги, слід залишити за відповідачем.
Оскільки дію рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 листопада 2021 року зупинено ухвалою Вінницького апеляційного суду від 05 січня 2022 року, у зв`язку із залишенням оскаржуваного рішення суду першої інстанції без змін, відтак його дію необхідно поновити. 
Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, - 

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниця залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 листопада 2021 року у даній справі залишити без змін.
Поновити дію рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 листопада 2021 року.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Л. О. Голота
       
Судді: Т. О. Денишенко

С. Г. Копаничук

Повний текст постанови складено 03 лютого 2022 року.