СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2022 року                      м. Харків                        Справа № 905/1209/21  

          Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Шевель О.В., суддя Білоусова Я.О., суддя  Крестьянінов О.О.,

розглянувши у приміщенні Східного апеляційного господарського суду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “ДТЕК Добропіллявугілля” (вх. № 3473 Д/2) на рішення Господарського суду Донецької області від 27.10.2021, ухвалене суддею Сковородіною О.М.  у приміщенні Господарського суду Донецької області 27.10.2021 о 14 год. 10 хв. (повне рішення складено 01.11.2021) у справі №905/1209/21 
за позовом Приватного акціонерного товариства “Контрансис”, м. Павлоград Дніпропетровської області, 
до Товариства з обмеженою відповідальністю “ДТЕК Добропіллявугілля”, м. Добропілля Донецької області, 
третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Акціонерне товариство “Перший український міжнародний банк”, м. Київ, 
про стягнення 158804,16 грн,

ВСТАНОВИВ:
Приватне акціонерне товариство “Контрансис” звернулось до Господарського суду Донецької області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю “ДТЕК Добропіллявугілля” про стягнення 158804,16 грн, з яких 117556,80 грн – основний борг, 20513,61 грн – інфляційні втрати, 20733,75 грн - 3% річних.
Рішенням Господарського суду Донецької області від 27.10.2021 позовні вимоги задоволені частково, стягнуто з відповідача на користь позивача основний борг в сумі 117556,80 грн, 3% річних в сумі 20733,75 грн, інфляційні втрати в сумі 15892,58 грн, витрати на оплату судового збору в сумі 2312,74 грн. В задоволенні решти позовних вимог – відмовлено.
Суд першої інстанції зазначив, що розмір суми основного боргу 117556,80 грн підтверджується матеріалами справи, відповідач не заперечує факту поставки товару та розміру заборгованості. Розрахунок суми 3% річних, наданий позивачем, господарський суд визнав правильним. Разом з тим, перевіривши арифметичний розрахунок суми інфляційних втрат, заявленої до стягнення, суд першої інстанції встановив, що загальний розмір інфляційних втрат, який підлягає задоволенню, становить 15892,58 грн.
ТОВ “ДТЕК Добропіллявугілля” у межах встановленого законом строку подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вищевказане рішення про стягнення з ТОВ “ДТЕК Добропіллявугілля” грошових коштів та прийняти нове рішення про відмову в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат.
Апелянт вважає, що з урахуванням передачі права вимоги позивачем АТ “ПУМБ” як фактору, право вимоги по договору № 1683-ДУ від 08.12.2014 набуло АТ “ПУМБ”, як в частині основного боргу, так і в частині відповідних нарахувань на суму основного боргу, здійснених у зв`язку з порушення строків його сплати. Зокрема, на думку заявника скарги, оскільки право вимоги щодо суми 117556,80 грн основного боргу знову перейшло до ПрАТ “Контрансис” лише 22.03.2021, то право на стягнення вказаних нарахувань також перейшло з цієї дати, однак місцевий господарський суд не витребував у позивача Реєстр про передачу права вимоги, щоб визначити період, коли право вимоги по вказаним у позові накладним належало фактору (з дати підписання Реєстру про передачу права вимоги до 22.03.2021 (дата підписання Реєстру зворотного викупу). Апелянт вважає, що саме не визначення дати підписання цього Реєстру вплинуло на об`єктивність розгляду позовних вимог та призвело до безпідставного стягнення 3%, інфляційних втрат за період до підписання Реєстру зворотного викупу між ПрАТ “Контрансис” та АТ “ПУМБ”. На думку заявника скарги, за період з дати підписання Реєстру про передачу права вимоги до підписання Реєстру зворотного викупу від 22.03.2021 право вимоги щодо 3% річних та інфляційних належало факторові, АТ “ПУМБ”, а не позивачеві. В обґрунтування відповідного твердження заявник посилається на висновки Східного апеляційного господарського суду, викладені у постанові від 07.02.2019 у справі №913/266/18.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 13.12.2021   відкрито апеляційне провадження за вказаною скаргою. 
Враховуючи, що ціна позову в даній справі є меншою від ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб і що на момент відкриття провадження учасниками справи не подано клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін і суд не вбачав підстав для призначення такого розгляду з власної ініціативи – суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга буде розглядатися за правилами ч. 10 ст. 270 ГПК України без повідомлення учасників справи, про що було зазначено в ухвалі про відкриття апеляційного провадження.
Також цією ухвалою було встановлено учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, заяв і клопотань по суті справи та з процесуальних питань - 5 днів з дня вручення вказаної ухвали. 
Як вбачається з долучених до матеріалів справи повідомлень відділення зв`язку, позивач отримав копію ухвали про відкриття апеляційного провадження 21.12.2021.
29.12.2021, тобто поза межами установленого у вищевказаній ухвалі строку, до суду надійшов відзив позивача на апеляційну скаргу (направлений засобами електронного зв`язку 29.12.2021), в якому даний учасник справи, посилаючись на безпідставність доводів відповідача, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін. Клопотання про поновлення пропущеного строку подання відзиву на апеляційну скаргу позивачем заявлено не було, отже, відзив не приймається судом та залишається без розгляду.
Третя особа, Акціонерне товариство “Перший український міжнародний банк”, отримала копію ухвали про відкриття апеляційного провадження 20.12.2021, однак відзиву на апеляційну скаргу не надала.
Згідно з ч.1 ст.273 ГПК України, апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції розглядається протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі.
У даній справі, в якій провадження було відкрито 13.12.2021, останнім днем вказаного строку є 10.02.2022. Отже, розгляд справи судом апеляційної інстанції здійснюється в межах установленого законом строку.
В ході апеляційного розгляду даної справи апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, у межах встановленого строку.
За таких обставин, з урахуванням вищенаведених приписів ч.1 ст.273 ГПК України щодо строку апеляційного провадження, а також тих обставин, що будь-яких додаткових пояснень та клопотань до суду не надійшло - колегія суддів дійшла висновку про закінчення розгляду апеляційної скарги.
У відповідності до вимог ст. 282 ГПК України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду зазначає, що встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини даної справи є наступними.
08.12.2014 між Приватним акціонерним товариством “Макіївський завод Лазер” (в подальшому перейменовано на Приватне акціонерне товариство “Контрансис”) та Товариством з обмеженою відповідальністю “ДТЕК Добропіллявугілля” був укладений договір № 1683-ДУ (а.с.47) з подальшими додатковими угодами, які є його невід`ємною частиною.
За вказаним договором ПрАТ “Контрансис” (позивач) є постачальником, ТОВ “ДТЕК Добропіллявугілля” (відповідач) - покупцем.
Згідно з п. 1.1. договору, в порядку та на умовах, передбачених даним договором, постачальник зобов`язується поставити у власність покупця продукцію та/або обладнання виробничо-технічного призначення (в подальшому - “Продукція”), в асортименті, кількості, в строки, по ціні та з якісними характеристиками, узгодженими сторонами в даному договорі та специфікаціях, які є невід`ємними частинами даного договору.
Відповідно до п. 4.5. договору, датою поставки вважається дата, зазначена представником покупця на відповідних товаросупровідних документах, наданих постачальником. При поставці автомобільним транспортом датою поставки вважається дата, зазначена представником покупця на видатковій накладній.
Пунктом 4.6. договору встановлено, що обов`язки постачальника вважаються виконаними з моменту передання продукції у розпорядження покупця в узгоджене місце призначення поставки в належній якості, комплектності, асортименті, кількості, в строки, з якісними характеристиками, узгодженими сторонами в договорі та специфікаціях до договору. Обов`язки покупця вважаються виконаними з моменту прийняття та оплати поставленої продукції.
Право власності на продукцію, ризики втрати чи пошкодження продукції, відповідно до пункту 4.7. договору, переходять від постачальника до покупця з дати поставки продукції.
Відповідно до п.5.3. договору (в редакції додаткової угоди від 21.05.2019) розрахунки за продукцію, яка поставляється постачальником по даному договору, здійснюється покупцем шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника протягом 5 (п`яти) робочих днів з 25 (двадцять п`ятого) календарного дня з дати поставки відповідної продукції на підставі отриманого покупцем рахунку та при умові надання постачальником належним чином складеної податкової накладної та документів, передбачених розділом 4 даного Договору.
06.12.2018 між ПрАТ “Макіївський завод “Лазер” (клієнт) та ПАТ “Перший український міжнародний банк” (банк або фактор) був укладений договір факторингу з регресом №КНА-Ф-4870, за умовами якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, фактор зобов`язується здійснювати факторингове фінансування клієнта за плату на умовах факторингу з регресом. Право вимоги є відступленим клієнтом (набутим фактором) з моменту належного підписання Реєстру, що містить таке право вимоги. 
За умовами п.3.2 договору факторингу, клієнт поручається перед фактором за виконання боржником грошових зобов`язань перед фактором, що випливають з контракту/документів, права вимоги за якими відступлені фактору, в сумі несплаченої вартості прав вимог (надалі за текстом в статті 3 договору – зобов`язання). Згідно з п.3.9 договору факторингу після виконання клієнтом зобов`язання до нього переходить відповідна частина прав фактора у зобов`язанні вимагати від боржника відшкодування в повному обсязі виплат, здійснених клієнтом як поручителем на користь фактора.
Згідно з п. 9.1. договору факторингу зворотне відступлення несплачених боржником прав вимог здійснюється без необхідності укладання між сторонами будь-яких додаткових правочинів на підставі письмового повідомлення, яке фактор має право направити клієнту в випадках, передбачених даним пунктом договору.
На виконання вказаного договору факторингу сторонами було підписано Реєстр від 06.12.2018 (а.с. 76, 77), в пункті 1 якого зазначено, що права вимоги (включаючи усі види штрафних санкцій (неустойок, штрафів, пені), будь-яких інших платежів, які повинні бути сплачені боржником, а також права, пов`язані з цими правами вимоги відповідно до умов договору факторингу), які клієнт відступив фактору на умовах договору факторингу, підтверджуються документами, які вказані в цьому Реєстрі.
Зокрема, до Реєстру включено права вимоги до ТОВ “ДТЕК Добропіллявугілля” за Договором № 1683-ДУ від 08.12.2014 (із зазначенням передбачених договором строків перерахування покупцем коштів за поставлену продукцію).
Додатковою угодою від 10.12.2018 до Договору № 1683-ДУ від 08.12.2014 (а.с.54) сторони встановили, що у зв`язку з тим, що права грошових вимог до покупця, які виникають на підставі Договору, відступаються постачальником факторові - ПАТ “Перший український міжнародний банк”, на підставі договору факторингу, сторони дійшли згоди, що починаючи з дати, з якої вступила в силу ця Додаткова угода, всі платежі по договору здійснюються виключно в безготівковій формі за вказаними в додатковій угоді реквізитами, на рахунок постачальника у ПАТ “Перший український міжнародний банк”. Також сторони погодили, що постачальник зобов`язується надати покупцеві засвідчену копію договору факторингу з додатками у строк до 20.12.2018; фактор не має права вимагати від покупця дострокового виконання зобов`язань за договором; решта умов договору залишаються без змін.
Із матеріалів справи вбачається, що після укладення вищевказаного договору факторингу правовідносини сторін за договором Договором № 1683-ДУ від 08.12.2014 не припинилися, постачальник та покупець (позивач та відповідач у даній справі) вчиняли дії щодо його виконання.
А саме, сторонами були складені та підписані: специфікація від 12.08.2019 на загальну суму 586260,00 грн.; специфікація від 12.08.2019 на загальну суму 1735752,00 грн; специфікація від 15.11.2019 на загальну суму 29124,00 грн.
На виконання договору ПрАТ “Макіївський завод “Лазер” (ПрАТ “Контрансис”) виписало: рахунок-фактуру № СФ-0000113 від 08.10.2019 на суму 586260,00 грн.; рахунок-фактуру № СФ-0000114 від 08.10.2019 на суму 1735752,00 грн.; рахунок-фактуру № СФ-0000009 від 08.01.2020 на суму 29124,00 грн.
Приймання-передача продукції за вищезазначеними рахунками, на загальну суму 2351136,00 грн, було здійснено за: видатковою накладною № РН-0000094 від 08.10.2019 на суму 586260,00 грн; видатковою накладною № РН-0000095 від 08.10.2019 на суму 1735752,00 грн; видатковою накладною № РН-0000009 від 08.01.2020 на суму 29124,00 грн (а.с. 63 – 65).
Місцевим господарським судом встановлено, що, враховуючи строк відстрочки платежів, передбачений п. 5.3 договору, кінцевими термінами оплати поставленої продукції є: за видатковою накладною № РН-0000094 від 08.10.2019 - 08.11.2019; за видатковою накладною № РН-0000095 від 08.10.2019 - 08.11.2019; за видатковою накладною № РН-0000009 від 08.01.2020 - 07.02.2020.
Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, на виконання умов договору покупцем здійснено часткову оплату продукції на загальну суму 2233579,20 грн, зокрема, оплату проведено: 30.01.2020 за видатковою накладною № РН-0000094 від 08.10.2019 на суму 556947,00 грн та за видатковою накладною № РН-0000095 від 08.10.2019 на суму 1648964,40 грн (а.с.79); 28.04.2020 - за видатковою накладною № РН-0000009 від 08.01.2020 на суму 27667,80 грн (а.с.80).
Відповідно, не оплаченою залишилась продукція: за видатковою накладною № РН-0000094 від 08.10.2019 на суму 29313,00 грн;           за видатковою накладною № РН-0000095 від 08.10.2019 на суму 86787,60 грн; за видатковою накладною № РН-0000009 від 08.01.2020 на суму 1456,20 грн, усього – на суму 117556,80 грн.
Відповідно до Реєстру зворотного викупу № 1 від 22.03.2021 до Договору факторингу з регресом № КНА-Ф-4870 від 06.12.2018, клієнт, ПрАТ “Контрансис”, здійснив викуп у фактора, АТ “ПУМБ”, права вимоги, в тому числі, за Договором № 1683-ДУ від 08.12.2014, укладеним між ПрАТ “Контрансис” та ТОВ “ДТЕК Добропіллявугілля” та складеними на його виконання видатковими накладними: № РН-0000094 від 08.10.2019 на суму 29313,00 грн; № РН-0000095 від 08.10.2019 на суму 86 787,60 грн; № РН-0000009 від 08.01.2020 на суму 1456,20 грн (а.с.82).
Згідно із вказаним Реєстром (п.2), сторони домовилися, що клієнт здійснює зворотний викуп права вимоги сплати грошових коштів, які визначені в п.1 цього Реєстру в сумі несплаченої боржником вартості прав вимог згідно зі ст.9 договору факторингу.
За умовами п.1 Реєстру, відповідні права вимоги включають усі види штрафних санкцій (неустойок, штрафів, пені), будь-яких інших платежів, які повинні бути сплачені боржником, а також права, пов`язані з  цими правами вимоги відповідно до умов договору факторингу, які клієнт відступив фактору на умовах договору факторингу.
28.04.2021 позивач з метою досудового врегулювання спору направив відповідачеві претензію №26/04 від 26.04.2021 про стягнення заборгованості за договором. Для повного розрахунку за договором ПрАТ “Контрансис” надало ТОВ “ДТЕК Добропіллявугілля” строк у 30 календарних днів з моменту отримання претензії для перерахування суми заборгованості на розрахунковий рахунок ПрАТ “Контрансис”.
Відповіді на направлену на адресу відповідача претензію ПрАТ “Контрансис” не отримало, оплату за договором відповідач також не здійснив.
Відповідне стало підставою для звернення ПрАТ “Контрансис” з позовом у даній справі про стягнення 158804,16 грн, з яких 117556,80 грн – основний борг, 20513,61 грн – інфляційні втрати, 20733,75 грн - 3% річних.
Згідно з доданим до позовної заяви розрахунком (а.с.11, 12) датою виникнення заборгованості за поставками від 08.10.2019 позивачем визначено 09.11.2019, за поставкою від 08.01.2020 – 08.02.2020, і саме виходячи із вказаних дат визначено початок періоду нарахування відсотків річних та інфляційних втрат.
Місцевий господарський суд частково задовольнив позов, погодившись із позивачем щодо розміру суми основного боргу та відсотків річних, періоду нарахування відсотків річних та інфляційних втрат, але водночас зменшивши суму інфляційних втрат після перевірки наданого позивачем арифметичного розрахунку.
Надаючи оцінку висновкам місцевого господарського суду згідно з підпунктом б) пункту 3 частини 1 статті 282 ГПК України, колегія суддів погоджується з ними з огляду на наступне. 
Відповідно до ст. 509 ЦК України, ст. 173 ГК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання згідно із ст. 11, 509 ЦК України, ст. 174 ГК України виникають, зокрема, з договору та інших правочинів.
Згідно з ч.1 ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Як було встановлено вище та не спростовується апелянтом, зобов`язання відповідача перед позивачем виникли з чинного договору поставки № 1683-ДУ від 08.12.2014, за яким відповідачем було отримано від позивача, але не повністю оплачено відповідний товар.
В апеляційній скарзі відповідач не заперечує ні факту отримання товару за договором та здійснення його часткової оплати, ні розміру суми основного боргу - 117556,80 грн, однак не погоджується зі стягненням сум 3% річних та інфляційних втрат, зазначаючи, що за період з дати підписання Реєстру про передачу права вимоги до підписання Реєстру зворотного викупу від 22.03.2021 право вимоги щодо 3% річних та інфляційних належало факторові, АТ “ПУМБ”, а не позивачеві. В обґрунтування відповідного твердження заявник посилається на висновки Східного апеляційного господарського суду, викладені у постанові від 07.02.2019 у справі №913/266/18.
Надаючи оцінку вищевказаним твердженням, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Апелянт стверджує про відсутність у матеріалах справи Реєстру про передачу права вимоги від позивача до третьої особи за договором факторингу, що, за твердженням відповідача, не дає змоги визначити період, коли право вимоги по вказаним у позові накладним належало фактору.
Разом з тим, як було встановлено вище, на виконання договору факторингу сторонами було підписано Реєстр від 06.12.2018 (а.с. 76, 77), до якого включено права вимоги до ТОВ “ДТЕК Добропіллявугілля” за Договором № 1683-ДУ від 08.12.2014 (із зазначенням передбачених договором строків перерахування покупцем коштів за поставлену продукцію) та вказано, що відповідні права вимоги включають усі види штрафних санкцій (неустойок, штрафів, пені), будь-яких інших платежів, які повинні бути сплачені боржником, а також права, пов`язані з цими правами вимоги відповідно до умов договору факторингу), які клієнт відступив фактору на умовах договору факторингу.
Щодо видаткових накладних № РН-0000094 від 08.10.2019 на суму 586260,00 грн, № РН-0000095 від 08.10.2019 на суму 1735752,00 грн та № РН-0000009 від 08.01.2020 на суму 29124,00 грн – колегія суддів зазначає, що, як вбачається з матеріалів справи, поставки за вказаними накладними, на умовах договору  № 1683-ДУ від 08.12.2014, дія якого не припинилася із переданням позивачем третій особі відповідного права вимоги за договором факторингу,  мали місце у 2019 – 2020 роках, тобто вже після укладення договору факторингу від 06.12.2018. Відповідно, на момент укладення договору факторингу та складення реєстру передання прав вимоги факторові, останньому і не могли бути передані вимоги саме за спірними видатковими накладними.
Натомість, як було встановлено вище, передані права стосувалися договору № 1683-ДУ від 08.12.2014 в цілому, включаючи всі платежі, які повинні бути сплачені боржником (покупцем) за цим договором. 
Відповідно до матеріалів справи, такі обставини як здійснення спірних поставок, їх часткова оплата та утворення заборгованості у покупця за договором № 1683-ДУ від 08.12.2014 – дійсно виникли в період, коли право вимоги було передано позивачем третій особі (факторові).
У зв`язку з цим, колегія суддів зазначає, що для вирішення спору має значення обсяг права вимоги, отриманого позивачем від фактора згідно з Реєстром зворотного викупу № 1 від 22.03.2021, до якого включено права вимоги за спірними видатковими накладними (в частині несплачених сум).
Як було встановлено вище, згідно із вказаним Реєстром (п.2), сторони домовилися, що клієнт здійснює зворотний викуп права вимоги сплати грошових коштів, які визначені в п.1 цього Реєстру в сумі несплаченої боржником вартості прав вимог згідно зі ст.9 договору факторингу. 
За умовами п.1 Реєстру зворотного викупу (який є ідентичним за змістом п.1 Реєстру передачі права вимоги), відповідні права вимоги включають усі види штрафних санкцій (неустойок, штрафів, пені), будь-яких інших платежів, які повинні бути сплачені боржником, а також права, пов`язані з  цими правами вимоги відповідно до умов договору факторингу, які клієнт відступив фактору на умовах договору факторингу.
Тобто із матеріалів справи не вбачається, що при здійсненні зворотного викупу сторонами було встановлено будь-які обмеження щодо обсягу переданих прав вимоги порівняно з тими, які фактор отримав згідно з Реєстром передання прав вимоги за договором факторингу (окрім врахування сум, сплачених боржником на момент здійснення зворотного викупу).
Отже, оскільки на момент підписання Реєстру зворотного викупу від 22.03.2021 у покупця існувала заборгованість за спірними видатковими накладними в загальній сумі 117556,80 грн, а у кредитора (фактора) в силу вищенаведених вимог ст.625 ЦК України існувало право вимоги щодо стягнення вказаної суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми (тобто це право є пов`язаним із правом вимоги, що було предметом факторингу і, відповідно, зворотного викупу, у розумінні вищенаведених умов договору факторингу та п.1 Реєстрів передачі права вимоги та зворотного викупу) – колегія суддів дійшла висновку про те, що згідно з умовами укладених між учасниками даної справи правочинів позивач після здійснення зворотного викупу отримав право на стягнення з відповідача не лише основного боргу, а і сум процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих саме з моменту прострочення оплати за договором поставки №1683-ДУ від 08.12.2014, укладеним між позивачем і відповідачем, умови якого не було змінено після укладення договору факторингу.
Тому суд апеляційної інстанції зазначає, що твердження апелянта про відсутність у позивача права на стягнення з відповідача сум процентів річних та інфляційних втрат за період до 22.03.2021 (тобто до здійснення зворотного викупу), не узгоджуються з матеріалами даної справи, умовами укладених між її учасниками правочинів та вищенаведеними нормами чинного законодавства.
Щодо постанови Східного апеляційного господарського суду від 07.02.2019 у справі №913/266/18, на яку посилається апелянт і яка не є преюдиційною для суду апеляційної інстанції при розгляді даної справи №905/1209/21 (за участю інших сторін, за наявності інших обставин тощо), колегія суддів зазначає, що у вказаній постанові суд апеляційної інстанції посилався на висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 21.05.2018 у справі №922/2373/17.
Разом з тим, із текстів процесуальних документів у справах №913/266/18 та №922/2373/17 не вбачається, що продавці за відповідними договорами поставки отримували за зворотним викупом права вимоги в іншому обсязі, ніж були ними передані факторам (окрім врахування часткових оплат, здійснених боржниками). Зокрема, у справі №913/266/18 реєстри передання прав вимоги та зворотного викупу містили реквізити одних і тих самих видаткових накладних; з процесуальних документів у справі №922/2373/17 не вбачається, який саме обсяг прав вимоги передавався факторові.
Щодо даної справи №905/1209/21, то, як було встановлено вище, позивач передав фактору та отримав від нього за зворотним викупом права вимоги за договором поставки в повному обсязі (включаючи нарахування, від сплати яких боржник не звільняється в силу закону, а саме – проценти річних та інфляційні втрати). Тобто обсяг переданих факторові та отриманих за зворотним викупом прав вимоги (з урахуванням часткової оплати, здійсненої боржником) у даній справі також співпадає.
Отже, колегія суддів зазначає про наявність у позивача в даній справі права на стягнення вказаних нарахувань за заявлений ним у позові період. Відповідний висновок не суперечить судовій практиці, наведеній апелянтом (з огляду на вказані вище обставини).
Отже, в ході апеляційного провадження заявником скарги не мотивовано наявності підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.
За результатами апеляційного перегляду рішення місцевого господарського суду (в оскаржуваній частині) колегією суддів також не було встановлено наявності неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права в розумінні ч.2 ст.277 ГПК України або порушення норм процесуального права, які згідно з ч.3 цієї ж норми є обов`язковою підставою для скасування судового рішення. 
Суд апеляційної інстанції в ході даного провадження надав належну оцінку наявним у справі доказам та доводам сторін, водночас, керуючись Рішенням ЄСПЛ від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", суд зазначає, що пункт 1 статті 6 Конвенції не зобов`язує національні суди надавати детальну відповідь на кожен аргумент заявника (сторони у справі). Суди зобов`язані давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Питання чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає із статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Відповідно до ст.276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене та керуючись ст. 13, 269, п.1 ч.1 ст.275, ст.276, ст.282 ГПК України, Східний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “ДТЕК Добропіллявугілля” залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Донецької області від 27.10.2021 у справі №905/1209/21 в частині стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних в сумі 20733,75 грн та інфляційних втрат в сумі 15892,58 грн залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження передбачені ст. 286 - 289 ГПК України.

Повний текст постанови складено   10.02.2022 

Головуючий суддя                                                                 О.В. Шевель

Суддя                                                                                       Я.О. Білоусова  

Суддя                                                                                       О.О. Крестьянінов