Ухвала
 
12 січня 2022 року
м. Київ
 
справа № 318/1185/20
провадження № 61-20806ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О.,
 
вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 19 березня 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 18 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У червні 2020 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики. 
 
В обґрунтування позову зазначав, що 11 червня 2019 року між ним та ОСОБА_1 укладено договір позики, відповідно до якого остання отримала позику у розмірі                   100 000,00 грн на строк до 11 жовтня 2019 року, що підтверджується договором позики та борговою розпискою від 11 червня 2019 року. 
 
Вказував, що 13 березня 2020 року на адресу відповідача надіслав претензію з вимогою виконати зобов`язання по укладеному договору позики та повернути отримані кошти, час повернення яких настав 11 жовтня 2019 року, але на момент подання позву відповідач ухиляється від повернення суми боргу, чим порушує взяті на себе зобов`язання.
 
Ураховуючи вищевикладене, просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь суму боргу у розмірі 100 000,00 грн.
 
Рішенням Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області                                   від 19 березня 2021 року, залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 18 листопада 2021 року, позов ОСОБА_3 задоволено.
 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 11 червня 2019 року в сумі 100 000,00 грн.
 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Суди, задовольняючи позов  ОСОБА_3 , виходили з того, що позивачем надано належні та допустимі докази на підтвердження заявленого позову, а саме: копія договору позики від 11 червня 2019 року, копія розписки ОСОБА_1 про отримання суми позики, копія претензії (письмової вимоги) сторони позивача                          від 13 березня 2020 року до ОСОБА_1 про повернення суми позики за договором та розпискою від 11 червня 2019 року та поштове відправлення про отримання відповідачем такої претензії.
 
20 грудня 2021 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2  звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 19 березня 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 18 листопада 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. 
 
Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.
 
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Відповідно до пунктів 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Предметом позову у цій справі є стягнення боргу за договором позики у загальному розмірі 100 000,00 грн, що є меншим, ніж сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (227 000,00 грн), а тому відповідно до вимог ЦПК України справа є малозначною.      
 
При цьому Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно яких державам-членам необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
 
Касаційна скарга містить посилання на те, що рішення у цій малозначній справі оскаржуються до суду касаційної інстанції на підставі підпункту «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Щодо доводів представника заявниці про те, що справа становить значний суспільний інтерес та має для неї виняткове значення, Верховний Суд зазначає, що поняття значного суспільного інтересу та винятковості справи є оціночним та потребує належного обґрунтування. Представник заявниці не навів переконливих доводів та не надав відповідних доказів, які б свідчили про те, що справа становить значний суспільний інтерес та має для неї виняткове значення, а сама по собі вказівка про це у касаційній скарзі не дає підстав для відкриття касаційного провадження у малозначній справі.
 
Оскільки, касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, і судом не встановлено передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, тому підстави для відкриття касаційного провадження відсутні.
 
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої статті                         19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394                    ЦПК України, Верховний Суд,
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 19 березня 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 18 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:	О. В. Ступак     І. Ю. Гулейков     С. О. Погрібний