ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

17 січня 2022 року	  м. Одеса	Справа № 915/1138/21	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Діброви Г.І.
суддів: Принцевської Н.М., Ярош А.І.

секретар судового засідання, за дорученням головуючого судді: Іванов І.В.

за участю представників учасників справи:
від Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» від імені якого діє відокремлений підрозділ «Южно-Українська атомна електрична станція», м. Южноукраїнськ – не з`явився;
від Товариства з обмеженою відповідальністю       «Харківський проектно-конструкторський інститут       «Теплоелектропроект   -    Союз», м.Харків – не з`явився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства       Національна атомна енергогенеруюча компанія       «Енергоатом» в особі    Відокремленого підрозділу «Южно-Українська атомна електрична станція», м.Южноукраїнськ Миколаївської обл.
на рішення Господарського суду Миколаївської області від 03.11.2021 року, суддя Коваль С.М., повний текст рішення складено та підписано 04.11.2021 року
у справі № 915/1138/21
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю       «Харківський проектно-конструкторський інститут       «Теплоелектропроект   -    Союз», м.Харків
до відповідача Державного підприємства       Національна атомна енергогенеруюча компанія       «Енергоатом» в особі       Відокремленого підрозділу       «Южно-Українська атомна електрична станція», Миколаївська область, м.Южноукраїнськ
про    стягнення коштів у розмір 1 065 625 грн. 99 коп.,-

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.

У липні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю       «Харківський проектно-конструкторський інститут       «Теплоелектропроект   -   Союз», м.Харків звернулось до Господарського суду Миколаївської області із позовною заявою до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Южноукраїнська атомна електрична станція», м.Южноукраїнськ, в якій просило стягнути з Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Южно-Українська атомна електрична станція», м. Южноукраїнськ на користь Товариства з обмеженою відповідальністю   «Харківський проектно-конструкторський інститут       «Теплоелектропроект   -    Союз», м.Харків основну заборгованість у розмірі 959332 грн. 00 коп., пеню в розмірі 37222 грн. 08 коп., додатковий штраф у розмірі 67153 грн. 24 коп., інфляційні втрати у розмірі 1918 грн. 67 коп., а також відшкодувати позивачу за рахунок відповідача судові витрати за подання позовної заяви у розмірі 15   984 грн. 39 коп.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань щодо оплати за здійснені проектні роботи з розробки проектно-кошторисної документації згідно укладеного між сторонами договору від 27.06.2018 року № 305-16/2-123-11-18-04473 та додаткових угод до нього, що і стало підставою для нарахування суми основної заборгованості, пені, штрафу та інфляційних втрат.
В ході розгляду справи Відокремленим підрозділом “Южно-Українська Атомна електростанція”, м. Южноукраїнськ було заявлене клопотання про зменшення розміру пені на 90% на підставі ст. 233 Господарського кодексу України та ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України.
Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 03.11.2021 року у справі №915/1138/21 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю   «Харківський проектно-конструкторський інститут «Теплоелектропроект - Союз», м.Харків задоволено частково; стягнуто з Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», в особі Відокремленого підрозділу «Южно-Українська атомна електрична станція», м. Южноукраїнськ на користь Товариства з обмеженою відповідальністю      «Харківський проектно-конструкторський інститут       «Теплоелектропроект   -    Союз», м. Харків заборгованість у розмірі: 959332 грн. – основного боргу; 15769 грн. 87 коп. –– пені, 67153 грн. 24 коп. – штрафу, 1918 грн. 67 коп. – інфляційних втрат,    а також вирішено питання про відшкодування позивачу витрат по сплаті судового збору. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Судове рішення мотивоване тим, що позивачем належним чином доведено, що ним виконані послуги (роботи) за договором №305-16/2-123-11-18-04473 від 27.06.2018 року на суму 1 998 608 грн. 67 коп. без ПДВ, у зв`язку із чим позовна вимога щодо стягнення 959332 грн. боргу, є обґрунтованою та підлягає задоволенню. В той же час, суд першої інстанції також вважав обґрунтованими вимоги про стягнення з відповідача нарахувань, передбачених ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України та штрафу і пені в порядку п. 5.2 договору. Проте вказав, що позивачем необґрунтовано заявлено до стягнення пеню в загальній сумі 37222 грн. 08 коп., а тому, після власноруч виконаних розрахунків, суд першої інстанції дійшов висновку, що в частині стягнення 21482 грн. 21 коп. надмірно нарахованої пені належить відмовити, а в частині стягнення 15769 грн. 87 коп. пені задовольнити вимоги позивача.
Відтак, за вищенаведених підстав, Господарський суд Миколаївської області в оскаржуваному рішенні дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача пені у заявленому позивачем розмірі.
Щодо заявленого відповідачем клопотання про зменшення нарахованого позивачем розміру пені та штрафу, місцевий господарський суд зазначив, що відповідачем не доведено, що розмір штрафних санкцій    надмірно великий порівняно із розміром збитків позивача, а також не доведено незадовільний майновий стан, з огляду на що відхилив зазначене вище клопотання.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Державне підприємство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Южно-Українська атомна електрична станція», м. Южноукраїнськ з рішенням суду першої інстанції не погодилось, тому звернулося до Південно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просило суд рішення Господарського суду Миколаївської області від 03.11.2021 року у справі №915/1138/21 скасувати частково та постановити нове рішення у відповідній частині, яким у позовних вимогах Товариства з обмеженою відповідальністю  «Харківський проектно-конструкторський інститут «Теплоелектропроект - Союз», м.Харків щодо стягнення 15769 грн. 87 коп. пені та 67153 грн. 24 коп. штрафу відмовити у повному обсязі, а також вирішити питання про пропорційний розподіл судових витрат відповідно до задоволених вимог.
Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, неповним з`ясуванням всіх обставин справи.
Зокрема, скаржник зазначає, що судом, в порушення ч.1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, не надана належна оцінка доводам та доказам апелянта щодо обставин, які апелянт вважає важливими для правильного та справедливого вирішення цієї справи, а саме тому, що на підтвердження відсутності можливості вчасно виконати свої зобов`язання за договором № 305-16/2-123-11-18-04473 від 27.06.2018 року, скаржником було надано свої доводи та докази наявної фінансової кризи Компанії, яка виникла не з його вини, а внаслідок введення нової моделі енергетичного ринку у червні 2019 року, та покладення на ДП «НАЕК «Енергоатом» постановою Кабінету міністрів від 5 червня 2019 року № 483 «Про затвердження Положення про покладення спеціальних обов' язків на учасників ринку електричної енергії для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку електричної енергії» виконання спеціальних обов`язків (ПСО) для забезпечення загальносуспільних інтересів.
Крім того, скаржник наголошує, що з початку 2020 року існує величезний борг ДП «Гарантований покупець» перед ДП «НАЕК «Енергоатом» який склав 2,8 млрд грн, при цьому за лютий приріст боргу становить понад 1,8 млрд грн., борг за березень - 2,3 млрд грн. Станом на червень прострочена сумарна заборгованість перед «Енергоатомом» склала 8 млрд 397 грн., з яких, ДП «Гарантований покупець» винен 5,913 млрд грн, а НЕК «Укренерго» - 2,484 млрд грн., з огляду на що, за продану електроенергію, включаючи ПСО, ДП «НАЕК «Енергоатом» отримав лише половину коштів, що також суттєво відобразилося на фінансовому стані відповідача.
Також, як на відсутність вини у взятому на себе господарському зобов`язанні за спірним договором про надання послуг, відповідач зазначає, що на його фінансовий стан суттєво вплинуло запровадження на території України карантину у зв`язку із  поширенням на території України Коронавірусу COVID-19 а також те, що те, що Указом Президента України від 22.09.2020 року №406/2020 «Про невідкладні заходи щодо стабілізації ситуації в енергетичній сфері та подальшого розвитку ядерної енергетики» Кабінету Міністрів України було зазначено: «ужити вичерпних заходів, спрямованих на погашення заборгованості, що утворилася перед виробниками електричної енергії державного сектору економіки внаслідок виконання ними спеціальних обов`язків учасників ринку електричної енергії для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку електричної енергії, та забезпечити недопущення виникнення такої заборгованості в подальшому».
При цьому, скаржник зазначив в апеляційній скарзі, що ДП «НАЕК «Енергоатом» в особі ВП ЮУ АЕС здійснює усі можливі, вичерпні заходи для погашення заборгованості перед своїми контрагентами у найкоротший строк.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 01.12.2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Южно-Українська атомна електрична станція», м.Южноукраїнськ на рішення Господарського суду Миколаївської області від 03.11.2021 року у справі № 915/1138/21, справу призначено до судового розгляду.
03.12.2021 року, електронною поштою, через канцелярію до Південно-західного апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив, у якому Товариство з обмеженою відповідальністю «Харківський проектно-конструкторський інститут   «Теплоелектропроект -  Союз», м.Харків просило закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Южно-Українська атомна електрична станція», м.Южноукраїнськ на рішення Господарського суду Миколаївської області від 03.11.2021 року у справі № 915/1138/21, оскаржуване рішення залишити без змін. Відзив колегією суддів долучено до матеріалів справи.
Зокрема, позивач, посилаючись на необґрунтованість та надуманість доводів скаржника, зазначених в апеляційній скарзі щодо відсутності вини останнього у неналежному виконанні своїх господарських зобов`язань за спірним договором надання послуг, у відзиві звертає увагу колегії суддів на ту обставину, що законодавство не передбачає звільнення відповідача від відповідальності у зв`язку із скрутним матеріальним становищем,  а також на те, що відповідач у відзиві на позовну заяву визнав борг, а відтак, оскаржуване рішення суду першої інстанції від 03.11.2021 року у справі №915/1138/21 є таким, що ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
          В судове засідання  представники сторін не з`явилися, про час, дату та місце його проведення повідомлені належним чином.
           08.12.2021 року за вх. №4578/21/Д4 до Південно-західного апеляційного господарського суду від позивача по справі надійшло клопотання про розгляд зазначеної вище справи без його участі та про те, що останній позовні вимоги з урахуванням відзиву на апеляційну скаргу відповідача підтримує у повному обсязі. Клопотання долучено колегією суддів до матеріалів справи.
Також, у тексті апеляційної скарги скаржник просив суд апеляційної інстанції  розгляд справи здійснювати без участі представника скаржника.   
Розглянувши зазначені вище клопотання сторін у справі, колегія суддів вважає за можливе їх задовольнити та здійснити розгляд справи без участі їх представників.
Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Обговоривши доводи та вимоги апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права України, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія вважає що апеляційна скарга Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», в особі Відокремленого підрозділу «Южно-Українська атомна електрична станція», м.Южноукраїнськ, не потребує задоволення, а рішення Господарського суду Миколаївської області від 03.11.2021 року у справі № 915/1138/21 не потребує скасування в частині стягнення зі скаржника штрафу та пені, виходячи з наступного.

Господарським судом Миколаївської області та Південно-західним апеляційним господарським судом було встановлено та неоспорено учасниками справи наступні обставини.

27.06.2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю “Харківський проектно-конструкторський інститут “Теплоелектропроект “Союз”, м. Харків (виконавець) та Державним підприємством    «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», в особі Відокремленого підрозділу «Южно-Українська атомна електрична станція», м. Южноукраїнськ (замовник) було укладено договір №305-16/2-123-11-18-04473, за умовами п. 1.1 якого «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», в особі Відокремленого підрозділу «Южно-Українська атомна електрична станція»” доручав та зобов`язувався оплатити, а Товариство з обмеженою відповідальністю «Харківський проектно-конструкторський інститут “Теплоелектропроект “Союз”    приймав на себе виконання проектних робіт на тему: “Енергоблок №3 ВП ЮУАЕС. Модернізація СНЕ ВБ ТВ підсистеми КВП (включаючи СКМВТ), ТЗБ та С, CAP та ДУ. Стадія Робоча документація.” 
Вартість робіт згідно договору та відповідно до протоколу погодження договірної ціни (додаток №2 до договору), що є невід`ємною частиною цього договору, складає: 1 998 608 грн. 67 коп. без ПДВ, з урахуванням ПДВ – 2398330 грн. 40 коп. (п. 2.1 договору)
З вимог п. 2.2 договору вбачається, що оплата виконаних робіт здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок виконавця протягом 45 банківських днів з дати підписання акту здачі-приймання виконаних робіт.
За умовами п. 6.1 договору сторони погодились, що за порушення строків виконання робіт виконавець сплачує замовнику пеню у розмірі 0,1 % від вартості невиконаних робіт за кожний день прострочення, але не більше 7% від вартості невиконаної у строк роботи (п. 6.1 договору).
За порушення строків оплати виконаних робіт замовник сплачує виконавцю пеню у розмірі 0,1 % від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, але не більше 7% від вартості простроченого платежу. Якщо порушення строків оплати виконаних робіт продовжується понад тридцяти днів, замовник сплачує додатковий штраф у розмірі 7% від вартості неоплаченої у строк роботи (п. 6.2 договору).
Пунктом 10.1 договору передбачено, що договір вступає в силу з моменту підпису обома сторонами та скріплення печаткою. Термін дії договору до 31.12.2019 року. Закінчення терміну дії договору не звільняє сторони від виконання зобов`язань, що залишились невиконаними.
Вказаний договір містить підписи уповноважених осіб сторін та скріплено печатками.
Додатком №1 до договору №305-16 погоджено завдання на проектування. Додатком №2 до вказаного вище договору, сторонами складено протокол погодження договірної ціни на виконання проектних робіт за договором №305-16. Додатком №2 до вказаного вище договору, сторонами погоджено календарний план на виконання проектних робіт по спірному договору. Вказані вище додатки підписано та скріплено печатками сторін.
Крім того, до спірного договору між сторонами було укладено додаткові угоди №1/2-123-11-18-04473 від 30.01.2019 року, №2/2-123-11-18-04473 від 27.06.2019 року, №3/2-123-11-18-04473 від 03.02.2020 року, №4/2-123-11-18-04473 від 17.04.2020 року, №5/2-123-11-18-04473 від 11.06.2020 року, №6/2-123-11-18-04473 від 06.10.2020 року, №7/2-123-11-18-04473 від 12.11.2020 року, №8/2-123-11-18-04473 від 22.12.2020 року, за умовами яких сторони погодили виконання проектних робіт. До додаткових угод, як додатки №1 між сторонами було також погоджено календарні плани на виконання проектних робіт.
На виконання умов спірного договору виконання робіт, між сторонами було підписано акти здачі-приймання робіт №3 від 30.03.2021 року на суму 575   599 грн. 20 коп., №4 від 31.03.2021 року на суму 250   000 грн., № 5 від 31.03.2021 року на суму 133   288 грн. 80 коп., які підписані уповноваженими представниками сторін без застережень та зауважень та скріплені їх печатками, та які зареєстровані у Єдиному реєстрі податкових накладних, які також наявні у матеріалах справи.
Також, у зв`язку із виконанням робіт, позивачем на адресу відповідача було направлено комплекти робочої документації, розроблених в рамках спірного договору, про що свідчать наявні у матеріалах справи листи позивача від 28.07.2020 року, від 08.09.2020 року, від 18.09.2020 року, від 22.09.2020 року, від 29.09.2020 року, від 28.10.2020 року, від 30.10.2020 року.
У зв`язку із тим, що надані позивачем послуги відповідачем оплачені не були, Товариством з обмеженою відповідальністю   «Харківський проектно-конструкторський інститут   «Теплоелектропроект -  Союз», м.Харків здійснено розрахунок пені, штрафу та інфляційних втрат по договору №305-16/2-123-11-18-04473, згідно з яким по акту №3 сума боргу складає 575599 грн. 20 коп., пеня – 23   023 грн. 97 коп, додатковий штраф – 10   291 грн. 94 коп., інфляційні втрати 1151 грн. 20 коп.; по акту №4 сума боргу складає 250000 грн., пеня – 9250 грн.,  додатковий штраф – 17500 грн., інфляційні втрати 500 грн.; по акту №5 сума боргу складає 133732 грн. 80 коп., пеня – 4948 грн. 11 коп.,  додатковий штраф – 9361 грн. 30 коп., інфляційні втрати 267 грн. 47 коп.
У зв`язку із невиконанням відповідачем своїх господарських зобов`язань, позивач 25.06.2021 року звернувся до останнього з претензією №03/305-16-550, у якій вимагав сплатити борг за спірним договором негайно. Вказану вище претензію відповідач отримав 16.06.2021 року, проте на час подання позову Товариством з обмеженою відповідальністю   «Харківський проектно-конструкторський інститут «Теплоелектропроект -  Союз», м.Харків до місцевого господарського суду за надані послуги не розрахувався.
Предметом судового розгляду судом апеляційної інстанції у даній справі є наявність або відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача розміру нарахованих судом першої інстанції пені у розмірі 15769 грн. 87 коп. та штрафу у розмірі 67153 грн. 24 коп. за неналежне виконання ним господарських зобов`язань за спірним договором надання послуг.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини, доводи та мотиви відхилення аргументів, викладених скаржником в апеляційній скарзі, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

Оскільки рішення Господарського суду Миколаївської області від 03.11.2021 року у справі № 915/1138/21 відповідачем фактично оскаржується лише в частині стягнення з нього на користь позивача вказаних вище сум пені та штрафу, а суд апеляційної інстанції відповідно до вимог ст. 269 Господарського процесуального кодексу України обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги при апеляційному перегляді справи, колегією суддів Південно-західного апеляційного господарського суду в апеляційному порядку оскаржуване рішення в частині правомірності розрахунків загальної суми заборгованості за спірним договором надання послуг та інфляційних втрат не переглядається.
В силу ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Відповідно до ч. 1 та ч.2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.
Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
За загальними положеннями цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у       ст. 11 Цивільного кодексу України. За приписами ч. 2 цієї ж статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
За положеннями ст. 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою ст. 16 Цивільного кодексу України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. За приписами процесуального законодавства захисту в господарському суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес, яке у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і   забезпечує ефективне поновлення в правах.   Зазначені висновки висвітлені в абзаці 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 року № 3-рп/2003.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. До господарського суду вправі звернутись кожна особа, яка вважає, що   її право чи охоронюваний законом інтерес   порушено чи оспорюється, тобто має значення лише суб`єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту.
Відповідно до ч. 1       ст. 173 Господарського кодексу України       господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
За змістом ч. 1       ст. 174 Господарського кодексу України       господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.
Згідно з ч. 1 ст. 175 Господарського Кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. 
Відповідно до вимог ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Зобов`язана сторона має право відмовитися від виконання зобов`язання у разі нен
Статтями 525, 526 і 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до положень ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України).
Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 Цивільного кодексу України).
У відповідності до приписів ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим до виконання сторонами.
Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України).
Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Положеннями ст. 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно із п. 3 ч.1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно із ч. 1 ст. 216, ч. 2 ст. 217 та ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції. Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Штраф це неустойка, що обчислюється у відсотках суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Судами першої та апеляційної інстанцій було встановлено та скаржником не оспорюється той факт, що на виконання умов спірного договору від 27.06.2018 року №305-16/2-123-11-18-04473, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю “Харківський проектно-конструкторський інститут “Теплоелектропроект “Союз”, м. Харків (виконавець) та Державним підприємством    «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», в особі Відокремленого підрозділу «Южно-Українська атомна електрична станція», м. Южноукраїнськ (замовник) за умовами п. 1.1 якого «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», в особі Відокремленого підрозділу «Южно-Українська атомна електрична станція»” доручав та зобов`язувався оплатити, а Товариство з обмеженою відповідальністю «Харківський проектно-конструкторський інститут “Теплоелектропроект “Союз”    приймав на себе виконання проектних робіт на тему: “Енергоблок №3 ВП ЮУАЕС. Модернізація СНЕ ВБ ТВ підсистеми КВП (включаючи СКМВТ), ТЗБ та С, CAP та ДУ. Стадія Робоча документація.”, позивач надав послуги, а відповідач мав сплатити за їх виконання кошти у сумі 959332 грн. 00 коп.
Несплата відповідачем вказаної вище суми стала підставою для звернення позивача до господарського суду з позовом про стягнення суми основної заборгованості та нарахованих сум пені, штрафу, інфляційних втрат.
Не заперечуючи проти стягнення основної суми заборгованості у розмірі 959332 грн. та інфляційних втрат у розмірі 1918 грн. 67 коп., скаржником в апеляційній скарзі наголошується про безпідставність стягнення з нього нарахованих позивачем та перерахованих судом першої інстанції в сторону зменшення сум пені та штрафу, з огляду на відсутність в його діях вини у неналежному виконанні господарських зобов`язань за договором надання послуг.
Колегія суддів не приймає до уваги вказане вище твердження відповідача, з огляду на наступне.
Статтею 6 і 627 Цивільного кодексу України передбачено свободу договору, що полягає в тому, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Необхідно зазначити, що свобода договору передбачає не лише право сторін вільно виявляти волю на вступ у договірні відносини, але включає також можливість визначати зміст договору, у тому числі і визначати способи забезпечення договірних зобов`язань та гарантії прав сторін. Саме така свобода обмежується рамками чинних нормативних актів, звичаїв ділового обороту, а дії сторін повинні відповідати вимогам розумності, добросовісності та справедливості.
Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів.
Частиною 4 ст. 179 Господарського кодексу України зазначено, що при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: - вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; - примірного договору, рекомендованого органом управління суб`єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст; - типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови; - договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб`єктів, коли ці суб`єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту. Тобто Господарський кодекс України також передбачає широку свободу сторін при укладенні господарських договорів, з урахуванням того, що суб`єкти господарювання є рівними за своїм правовим статусом.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України, ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України). При цьому, законодавець передбачив, що спрямування сторін договору має презюмувати безперечне виконання договірних зобов`язань.
Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.
Так, з викладеного вище договору вбачається, що сторони дійшли згоди щодо всіх істотних умов спірного договору надання послуг з розробки документації та узгодили між собою також умови щодо умов та термінів таких послуг, в тому числі сторони погодили, що за порушення строків оплати виконаних робіт замовник сплачує виконавцю пеню у розмірі 0,1 % від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, але не більше 7% від вартості простроченого платежу. Якщо порушення строків оплати виконаних робіт продовжується понад тридцяти днів, замовник сплачує додатковий штраф у розмірі 7% від вартості неоплаченої у строк роботи (п. 6.2 договору). 
Відтак, з огляду на те, що виконавцем у повному обсязі виконано свої господарські зобов`язання перед замовником, останній у свою чергу повинен був здійснити оплату у визначені договором або законом строки за отриманий товар, а також, у випадку прострочення такої оплати повинен відшкодувати виконавцю узгоджені договором суми пені та  штрафу.
Так, нарахування у вигляді пені та штрафу узгоджуються з положеннями чинного законодавства, якими передбачено, що у разі порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Господарськими санкціями визнаються штрафні санкції у вигляді грошової суми, зокрема, штраф, пеня (ч.1 ст.230 Господарського кодексу України).
Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань установлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за весь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором (ч. 6   ст. 231 Господарського кодексу України). 
Законом України   «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» (зі змінами та доповненнями) передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (ст. ст. 1, 3 Закону). 
У відповідності до      ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не передбачено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконаним.
Перевіривши проведений судом першої інстанції перерахунок пені у сумі 15769 грн. 87 коп. та штрафу у сумі 67153 грн. 24 коп, судова колегія вважає його вірним та обґрунтованим.
Переглядаючи оскаржуване рішення в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції зазначає про безпідставність доводів скаржника щодо скрутного матеріального становища підприємства, що, на думку відповідача, є підставою для звільнення відповідача від відповідальності, зважаючи на таке.    
Так, укладаючи договір, що є підставою позову, сторони чітко, на власний розсуд, погодили умови проведення розрахунків за послуги і не ставили їх в залежність від інших обставин, при цьому спірний правочин  за своїми умовами не передбачає проведення відповідачем розрахунків лише за наявності відповідного фінансування.
Відтак, зважаючи на вимоги ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України та принципи свободи договору, у даному випадку, відповідач не може бути звільнений від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
У ст.   614 Цивільного кодексу України   передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлене договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.
Проте, ст. 617 Цивільного кодексу України, ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України визначено, що відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою для звільнення його від відповідальності за порушення зобов`язання.
Згідно зі ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику цього суду як джерело права.
У рішеннях Європейського Суду з прав людини від 18.10.2005 у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" та від 30.11.2004 у справі "Бакалов проти України" зазначено, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання (пункти 48 та 40 рішень відповідно).
Відсутність у боржника необхідних коштів або взяття ним зобов`язань без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень не звільняє його від обов`язку виконати господарські зобов`язання. Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 30.03.2020 у справі № 910/3011/19, від 03.04.2018 у справі №908/1076/17.
Крім того, посилання скаржника на факт перебування ринку електричної енергії України в кризовому стані з посиланням на докази, наявні в матеріалах справи, а саме: баланс підприємства станом на 31.12.2020 року, звіт про фінансові результати за 2020 року, колегією суддів також до уваги не приймається з огляду на вимоги ст. 42 Господарського кодексу України, яка визначає, що підприємництво є самостійною господарською діяльністю, яка здійснюється на власний ризик, відтак сам по собі основний вид господарської діяльності відповідача у вигляді виробництва електроенергії жодним чином не свідчить про наявність правових підстав для звільнення останнього від відповідальності за порушення зобов`язань за вищенаведеним договором надання послуг.
Безпідставними також є посилання відповідача на Указ Президента України №406/2020 від 22.09.2020 року "Про невідкладні заходи щодо стабілізації ситуації в енергетичній сфері та подальшого розвитку ядерної енергетики", оскільки зазначений указ не регулює спірні питання.
Щодо доводів скаржника про те, що в період дії вищенаведеного договору на території України діяв загальнодержавний карантин, що свідчить про необхідність звільнення відповідача від відповідальності за невиконання зобов`язань за даним договором з підстав наявності форс-мажорних обставин, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно зі ст. 617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.
Зміст наведеної норми свідчить про те, що на особу, яка порушила зобов`язання, покладається обов`язок доведення того факту, що відповідне порушення є наслідком дії певної непереборної сили, тобто, що непереборна сила не просто існує, а безпосередньо призводить до порушення стороною свого зобов`язання (необхідність існування причинно-наслідкового зв`язку між виникненням форс-мажорних обставин та неможливістю виконання стороною своїх зобов`язань).
Як встановлено колегією суддів з умов спірного договору, зокрема з його п. 8.1, 8.5 сторони звільняються від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим договором, якщо невиконання або неналежне виконання даних зобов`язань є наслідком непередбачуваних та непереборних при даних умовах обставин (повінь, пожежа, землетрус та інші стихійні лиха, а також війна чи військові дії, які виникли після укладення договору, рішення (постанови) уряду, які обмежують діяльність учасників договору, страйки або масові заворушення не з вини учасників цього договору (форс-мажор). Дія форс-мажорних обставин підтверджується відповідно до чинного законодавства України.
Умовами пункту 8.3 договору сторони погодили, що сторона, що потрапила під дії форс-мажору, зобов`язана не пізніше 10 днів з моменту його настання або припинення повідомити іншу сторону про настання або припинення обставин, які заважають виконанню цього договору.
Частиною 2 ст. 141 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" визначено, що форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.
При цьому, Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)", яким доповнено ч. 2 ст. 141 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" положенням про віднесення до форс-мажорних обставин карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, не передбачає будь-яких законодавчих змін (виключень/особливостей) щодо підтвердження існування такої обставини.
Саме такий правовий висновок Верховного Суду викладено в постанові від 01.06.2021 року у справі №910/9258/20.
Таким чином, виходячи з наведених норм законодавства та умов договору №305-16/2-123-11-18-04473 від 27.06.2018 року, колегія суддів наголошує на тому, що єдиним достатнім підтвердженням існування форс-мажорних обставин є відповідний сертифікат Торгово-промислової палати України або уповноважених нею регіональних торгово-промислових палат, який відповідачем ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції надано не було, з огляду на що, розгляд судом питання про відсутність вини боржника у порушенні господарського зобов`язання в аспекті форс мажорних обставин у даному випадку не вбачається можливим, також і у зв`язку із тим, що матеріали справи не містять доказів повідомлення відповідачем позивача про настання форс-мажорних обставин та неможливості виконання у зв`язку з цим своїх зобов`язань в строки, обумовлені в договорі.
Отже, суд апеляційної інстанції погоджується з позицією Господарського суду Миколаївської області, викладеною ним в оскаржуваному рішенні від 03.11.2021 року у справі №915/1138/21, щодо правомірності стягнення з відповідача перерахованих судом заявлених позивачем сум пені та штрафу з підстав неналежного виконання останнім своїх господарських зобов`язань. При цьому, доводи скаржника про відсутність його вини у невиконанні зобов`язань не приймаються колегією суддів як належні, оскільки такі не підтверджені жодними наявними у матеріалах справи письмовими доказами.
Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
З норми ст. 76 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Приписами ч. 1 ст. 79 Господарського процесуального Кодексу України передбачено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.
Згідно із ч. 1, 2, 3 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Судова колегія зазначає, що загальними засадами цивільного законодавства згідно зі ст. 3 Цивільного кодексу України є не тільки судовий захист цивільного права та інтересу; свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом, а й справедливість, добросовісність та розумність.
Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст. 73, 74, 76-79, 86 Господарського процесуального кодексу України визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив під час вирішення позову.
Наведені норми зобов`язують суд у кожному конкретному випадку оцінювати наявні докази в їх сукупності, з урахуванням повноти встановлення всіх обставин справи, необхідних для правильного вирішення спору, на основі вичерпних і підтверджених висновків.
Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 27.01.2020 року у справі № 916/469/19, а також у постанові від 18.02.2021 року у справі №916/376/19 .
По даній справі відповідач не надав ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції належних доказів в підтвердження викладених ним причин неналежного виконання своїх договірних грошових зобов`язань в строки, обумовлені договором, оскільки надані ним матеріали не прийняті судом в такій якості.
Враховуючи викладене, доводи Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Южно-Українська атомна електрична станція», м. Южноукраїнськ, викладені в апеляційній скарзі, є такими, що не спростовують наведених висновків господарського суду першої інстанції, а, відтак, підстави для скасування чи зміни судового рішення в оскаржуваній частині у даному випадку відсутні.
За таких обставин, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Южно-Українська атомна електрична станція», м.Южноукраїнськ не потребує задоволення, а рішення Господарського суду Миколаївської області від 03.11.2021 року у справі № 915/1138/21 відповідає обставинам справи та вимогам закону і достатніх правових підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.
Керуючись ст. 129, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Южно-Українська атомна електрична станція», м. Южноукраїнськ на рішення Господарського суду Миколаївської області від 03.11.2021 року у справі №915/1138/21 залишити без задоволення, рішення Господарського суду Миколаївської області від 03.11.2021 року у справі № 915/1138/21– залишити без змін.
          Постанова суду є остаточною і не підлягає оскарженню, крім випадків, передбачених у п.2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено  18 січня 2022 року.

Головуючий суддя	                                                              Г.І. Діброва	
 Судді	                                                               Н.М. Принцевська	
 	                                                                                                                             А.І. Ярош