КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                                               
справа № 759/24221/19                                           Головуючий у 1 інстанції: Журибеда О.М.
провадження №22-ц/824/1542/2022                                    Головуючий суддя: Олійник В.І.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
26 січня 2022 року                                                                          м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:
Головуючого судді: Олійника В.І., 
суддів: Суханової Є.М., Сушко Л.П.,
при секретарі: Панчошній К.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м.Києва від 16 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 про відшкодування матеральної та моральної шкоди, завданою внаслідок залиття примішення, -
 
в с т а н о в и в :
 
У грудні 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зазначеним позовом, в якому просила стягнути в солідарному порядку з відповідачів заподіяну матеріальну шкоду внаслідок залиття квартири у розмірі 15 482 грн., витрати, пов`язані з проведенням звіту про оцінку розміру матеріального збитку у розмірі 2 110 грн., витрати, пов`язані з проведенням мікологічного дослідження у розмірі 1 000 грн., моральну шкоду у розмірі 20 000 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 768 грн. 40 коп. 
Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 . У вересні 2019 року відбулось залиття квартири НОМЕР_2 з квартири АДРЕСА_3 . 
Внаслідок залиття квартири було пошкоджено: коридор площею 5,8 кв.м, стеля -водоемульсійне покриття, виявлено плями залиття до 1 кв.м., кухню площею 7,4 кв.м., стеля - водоемульсійне покриття, виявлено плями залиття до 1 кв.м., стіни шпалери, виявлено залиття до 2,6 кв.м. 
Зазначала, що залиття її квартири мешканцями квартири НОМЕР_3 трапляється періодично, що підтверджується актом про залиття, аварії, що трапились на системі центрального опалення, гарячого водопостачання (або холодного водопостачання) від 14.04.2011 року, актом обстеження технічного стану квартири АДРЕСА_1 у зв`язку з залиттям від 22.03.2019 року, актом про залиття, аварії, що трапилась у системі центрального опалення, гарячого або холодного водопостачання від 12.11.2019 року.
Позивачка вказувала, що внаслідок залиття її квартира потребує термінового поточного ремонту, оскільки мешкати в ній стало неможливо. Відповідачі добровільно відшкодовувати завдану шкоду не бажають. Позивачка оцінила розмір завданої відповідачами матеріальної шкоди у розмірі 15 482 грн. та 20 000 грн. моральної шкоди. Зазначала, що моральна шкода полягає у створенні несприятливих умов для її проживання.  
Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 16 вересня 2020 року позов задоволено частково.
Стягнуто з  ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 в рівних частинах на користь  ОСОБА_2  завдану матеріальну шкоду у розмірі 15 482 грн.
Стягнуто з  ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 в рівних частинах на користь  ОСОБА_2  витрати. пов`язані з проведенням звіту про оцінку розміру матеріального збитку у сумі 2 110 грн.
Стягнуто з  ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 в рівних частинах на користь  ОСОБА_2  витрати, пов`язані з проведенням мікологічного дослідження у сумі 1 000 грн.
Стягнуто з  ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 в рівних частинах на користь  ОСОБА_2  завдану моральну шкоду у розмірі 9 000 грн.
Стягнути з  ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 в рівних частинах на користь  ОСОБА_2  судовий збір у сумі 768  грн. 40 коп.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та закриття провадження у справі.
Скаргу ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що суд першої інстанції не прийняв до уваги ті обставини, що залиття квартири позивача відбулося з вини квартиронаймачів, яких свого часу поселила відповідачка ОСОБА_3 .
Крім того, вказував, що суд в своєму рішенні послався на проведену незалежну оцінку, яка була вчинена ТОВ «АЛЕЛЄКОН» від 26.11.2019 року, яка не має ліцензії на проведення судово-будівельних і оціночних робіт, що свідчить про те, що зазначена оцінка не може доказом у даній справі.
Учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили. 
   Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до звіту про оцінку, розмір завданого квартирі матеріального збитку внаслідок залиття становить 15482 грн. та вважав встановленим факт заподіяння власникам квартири такої матеріальної шкоди.
Щодо моральної шкоди, то суд взяв до уваги практику Європейського суду з прав людини як беззаперечну, та враховуючи наведені правові норми, проаналізувавши матеріали справи, оцінивши докази та, дотримуючись вимог чинного законодавства, визначив розмір моральної шкоди на загальну суму у розмірі 9 000 грн.
Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 , про що свідчить свідоцтво про право на спадщину за законом, посвідчене державним нотаріусом 06.02.2006 року за реєстровим №8-650, свідоцтво про право на спадщину за законом, посвідчене державним нотаріусом 06.02.2006 року за реєстровим №8-658 та свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 , виданого 30.06.1999 року Ленінградською районною радою народних депутатів м. Києва (а.с.8-10).
Відповідно до акту про залиття аварію, що трапилась у системі центрального опалення, гарячого або холодного водопостачання від 12.11.2018 року, складеного у складі комісії: головного інженера Гребньов О.П., майстра технічної дільниці Костюк С.В. , майстра ремонтної дільниці Рюмшин Є.О. , встановлено, що залиття квартири АДРЕСА_1 відбулось внаслідок халатного відношення до сантехнічного обладнання мешканців квартири НОМЕР_3 (а.с.11).
Внаслідок залиття квартири було пошкоджено коридор (5-8 м.кв.) стеля пошкоджено водоемульсійне фарбування, стіни пошкоджені шпалери покращеного ґатунку.
Відповідно до акту від 22.03.2019 року, складеного у складі комісії: головного інженера Мошковського С.О. , майстра технічної дільниці №9 Костюк С.В., майстра ремонтної дільниці Рюмшина Є.О. , встановлено, що залиття квартири позивача відбулось внаслідок халатного відношення до сантехнічного обладнання мешканців квартири НОМЕР_3 (а.с.12).
Внаслідок залиття квартири було пошкоджено коридор площею 5,8 кв.м., стелю - водоемульсійне покриття площею до 1 кв.м., стіни - шпалери до 0,5 кв.м.
Згідно з актом від 30.09.2019 року, складеного у складі комісії: головного інженера Мошковського С.О., майстра технічної дільниці №9 Костюк С.В., майстра ремонтної дільниці Рюмшина Є.О. , встановлено, що залиття квартири позивача відбулось внаслідок халатного відношення до сантехнічного обладнання мешканців квартири НОМЕР_3 (а.с.13).
Внаслідок залиття квартири було пошкоджено коридор площею 5,8 кв.м., стелю - водоемульсійне покриття площею до 1 кв.м., стіни - шпалери до 2,6 кв.м.
Судом встановлено, що акти підписані повноважними особами Комісії із зазначенням посад підписантів, ними зафіксовано факт залиття, вказано причини такого залиття, надано характеристику завданих пошкоджень, а також встановлено, що залиття квартири НОМЕР_2 відбулося з вини мешканців квартири АДРЕСА_3 .
Відповідно до звіту про оцінку розміру матеріального збитку, завданого квартирі НОМЕР_2 , складеного ТОВ «АЕЛЄКОН» 26.11.2019 року, за результатами дослідження розмір матеріального збитку завданого власнику квартири НОМЕР_2 в наслідок залиття становить 15482 грн. (а.с.20-36).
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем за проведення незалежної оцінки було сплачено 2110 грн., що підтверджується квитанцією №77 від 04.11.2019 року, яка підлягає стягненню з відповідачів (а.с.19).
Також, позивачем було проведено екологічне дослідження з метою виявлення цвілевих грибів внаслідок залиття квартири, яке було проведено ТОВ «Центральна біохімічна лабораторія» (а.с.17), вартість якого становить 1000 грн., відповідно до рахунку-фактури №СФ-0000346 від 01.11.2019 року, яка підлягає стягненню з відповідачів (а.с.50).
За нормами ч.ч.1, 3 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Цивільним процесуальним кодексом України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, які мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст.78 ЦПК України). За положеннями статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмету доказування.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст.81 ЦПК України).
Згідно з ч.6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Законодавець виключає збирання доказів судом, що стосується предмета спору, з власної ініціативи, за винятком витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом, як передбачено частиною 7 статті 81 ЦПК України.
За ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.
Відповідно до вимог ст.151 Житлового кодексу Української  РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку прибудинкову територію.
Положеннями ст.ст.319, 321 Цивільного кодексу України передбачено, що власність зобов`язує, власник не може використовувати право власності на шкоду правам громадян, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить.
За статтею 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 року споживач зобов`язаний своєчасно вживати заходів щодо усунення виявлених неполадок, пов`язаних з отриманням житлово-комунальних послуг, що виникли з власної вини.
Згідно з нормами частин 1, 2 статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Відповідно до пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. При вирішенні спору про відшкодування шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. З системного аналізу норм чинного цивільного законодавства України вбачається, що цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу саме на відповідача покладено обов`язок спростування презумції вини шляхом доведення відсутності його вини у завданні шкоди позивачу.
За ч.3 статті 386 Цивільного кодексу України передбачено, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.
Отже, як вірно вважав суд, обов`язок доказування розподіляється згідно із перерахованими нормами таким чином: позивач доказує наявність шкоди та її розмір, а відповідач, у свою чергу, відсутність його вини в заподіянні шкоди. Проте, доказів на підтвердження того, що залиття квартири позивачів сталося не з вини власників квартири НОМЕР_3 , відповідачем не надано і встановлених обставин щодо факту залиття не спростував.
Так, згідно з вимогами статті 1192 Цивільного кодексу України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Оцінивши наявні у справі розрахунки вартості заподіяної позивачу шкоди внаслідок залиття його квартири, судом вірно надано перевагу висновку експерта, як такому, що має вище доказове значення у зв`язку з попередженням судового експерта про кримінальну відповідальність за надання неправдивого висновку.
Суд також прийшов до правильного висновку, що перелік робіт, пов`язаних з відновленням квартири після її залиття, запропонований експертом у його висновку, є обґрунтованим і тому поклав його в основу судового рішення.
Отже, встановленим було заподіяння власникам квартири АДРЕСА_3 матеріальної шкоди в розмірі 15 482 грн.
За приписами статті 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Згідно зі статтею 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Відповідно до роз`яснень Верховного Суду України, зазначених у пункті 3 Постанови Пленуму від 31.03.1995 року №4 зі змінами і доповненнями, внесеними постановами Пленуму Верховного Суду України від 25.05.2001 року №5, від 27.02.2009 року №1, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд приймає до уваги стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його житті, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити з засад розумності, виваженості та справедливості.
Обґрунтовуючи позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди на загальну суму 20 000 грн., що у разі порушення майнових або немайнових прав, «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку, людина відчуває страждання (моральну шкоду).
Тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що у результаті встановленої вини відповідачів позивачка зазнала моральної шкоди, яка не може бути відшкодована шляхом лише констатації судом факту порушення та вірно визначив розмір моральної шкоди на загальну суму 9 000 грн.
Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.  
Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.
Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в  рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.  
Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.
 
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Святошинського районного суду м.Києва від 16 вересня 2020 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено 01 лютого 2022 року.

Головуючий:  

Судді: