ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2022 року	Львів	Справа № 303/9156/21 пров. № А/857/1233/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 

головуючого-судді                    Кузьмича С. М.,
суддів                                        Матковської З.М., Улицького В.З., 
за участю секретаря                    Пославського Д.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові справу за апеляційною скаргою громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 листопада 2021 року (ухвалене головуючим – суддею Монич В.В. у м. Мукачево) у справі № 303/9156/21 за адміністративним позовом 27 Прикордонного загону імені Героїв Карпатської Січі Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України (військова частина) до Громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) про затримання іноземця до вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні,

                                                         ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідача про затримання іноземця до вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.
В обґрунтування позовних вимог вказував на те, що відповідач 18.11.2021 в результаті прикордонно-представницької зустрічі в міжнародному пункті пропуску «Лужанка» 27 прикордонного загону на підставі ст. 3 Угоди між Україною та Європейським Співтовариством про реадмісію осіб був переданий на територію України у встановленому Угодою порядку, оскільки 18.11.2021 був затриманий угорською стороною за незаконний, поза пунктами пропуску, перетин державного кордону з України в Угорщину, в складі групи осіб. Своїми діями відповідач вчинив правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 2 ст. 204-1 КУпАП. В подальшому його було затримано в адміністративному порядку на термін до трьох діб з метою встановлення особи та з`ясування обставин правопорушення. В ході з`ясування обставин правопорушення було встановлено, що відповідач в Україну потрапив незаконно, поза пунктами пропуску, в березні 2021 року. Крім того, в березні 2021 року відповідач звернувся до Головного управління ДМС України в Одеській області з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та був документований довідкою про звернення за захистом в Україні № 011683, виданою 15.03.2021, дійсною до 31.03.2022. Проте, не зважаючи на можливість законної реалізації своїх прав та свобод шляхом отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні, законність перебування на території України на період розгляду вказаного питання відповідач все ж таки, обрав незаконний спосіб потрапити до країн Західної Європи, усвідомлюючи, що для цієї мети порушуватиме законодавство України, що свідчить про небажання законно перебувати на території України.
Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 21.11.2021 адміністративний позов задоволено.
Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що відповідач порушив вимоги законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, що виразилось у незаконному перетині Державного кордону з України в Угорщину, без будь яких документів, що посвідчують його особу, відповідач подав заяву про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.
Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржила відповідач, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову.
Зокрема в апеляційні скарзі зазначає, що в ході судового розгляду, судом не було досліджено протокол про адміністративне правопорушення, складений на відповідача або рішення суду щодо його винуватості у скоєні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 204-1 КУпАП та застосування визначених вказаною статтею санкцій, а отже вина в незаконному перетині державного кордону України не доведена.
Відповідач скористався своїм правом та подав відзив на апеляційну скаргу в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, а тому колегія суддів, відповідно до ч. 4ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України, вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції — без змін, з наступних підстав.
З матеріалів справи слідує, що відповідач, 18.11.2021 в результаті прикордонно-представницької зустрічі в міжнародному пункті пропуску «Лужанка» 27 прикордонного загону на підставі ст..3 Угоди між Україною та Європейським Співтовариством про реадмісію осіб був переданий на територію України у встановленому Угодою порядку, оскільки 18.11.2021 був затриманий угорською стороною за незаконний, поза пунктами пропуску, перетин державного кордону з України в Угорщину, в складі групи осіб. В подальшому відповідача було затримано відповідно до ст. 263 КУпАП.
Згідно довідки № 011683 про звернення за захистом в Україні, термін дії довідки продовжено до 31.03.2022, відповідач звернувся до Головного управління ДМС України в Одеській області з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Враховуючи, що відповідачем  подано заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, позивач звернувся до суду з позовом у відповідності до ст. 289 КАС України.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу затримання іноземців або осіб без громадянства врегульовані приписами ст. 289 КАС України.
Відповідно до ч. 1 ст. 289 КАС України за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів: 1) затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України; 2) затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; 3) взяття іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації; 4) зобов`язання іноземця або особи без громадянства внести заставу.
Заходи, визначені цією статтею, також застосовуються адміністративним судом, визначеним частиною першою цієї статті, за позовом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальних органів чи підрозділів, органів охорони державного кордону або Служби безпеки України до іноземців та осіб без громадянства, які до прийняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, або особою без громадянства вчинили порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, до завершення процедури розгляду цієї заяви (ч.2  ст. 289 КАС України).
Тобто затримання іноземця до завершення процедури розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, пов`язано з такими умовами: 1) перебування іноземця в процедурі отримання статусу біженця; 2) вчинення таким іноземцем порушення законодавства про правовий статус іноземців, до завершення процедури розгляду цієї заяви.
Тому для забезпечення виконання цілей вказаної статті судами виносяться рішення, в резолютивній частині яких зазначається умова затримання до завершення процедури розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.
Так колегією суддів встановлено, що після звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідач вчинив порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, тобто до завершення процедури розгляду цієї заяви.
Вказане підтверджується постановою Берегівського районного суду Закарпатської області у справі № 297/2972/21 згідної якої відповідача визнано винним у вчиненні правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП та накладено на нього стягнення у вигляді адміністративного арешту строком на 10 (десять) діб. 
Відповідно до частин 1, 2 ст. 204-1 КУпАП перетинання або спроба перетинання державного кордону України будь-яким способом поза пунктами пропуску через державний кордон України або в пунктах пропуску через державний кордон України без відповідних документів або з використанням підробленого документа чи таких, що містять недостовірні відомості про особу, чи без дозволу відповідних органів влади тягнуть за собою накладення штрафу від двохсот до п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або адміністративний арешт на строк до п`ятнадцяти діб, з конфіскацією знарядь і засобів вчинення правопорушення.
Ті самі дії, вчинені групою осіб або особою, яку протягом року було піддано адміністративному стягненню за одне з порушень, передбачених частиною першою цієї статті тягнуть за собою накладення штрафу від п`ятисот до восьмисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або адміністративний арешт на строк від десяти до п`ятнадцяти діб, з конфіскацією знарядь і засобів вчинення правопорушення.
За приписами ч. 4 ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.
У разі звернення особи під час її перебування в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, вона продовжує перебувати в зазначеному пункті до остаточного прийняття рішення за заявою.
Належних та допустимих доказів, щодо родичів на території України, які могли би надати йому допомогу, суду не представлено.
Відтак, з огляду на наведене вище колегія суддів дійшла висновку, що наявні правові і фактичні підстав для затримання відповідача до завершення процедури розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, оскільки останній після звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, вчинив порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, що підтверджується постановою суду.
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду — без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.
Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.
Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

                                                   ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) залишити без задоволення, а рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 листопада 2021 року у справі № 303/9156/21 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	С. М. Кузьмич 	
судді	 	З. М. Матковська 	
 	 	В. З. Улицький  	
Повне судове рішення складено 04 березня 2022 року