Ухвала
іменем України
17 грудня 2021 року
м. Київ
справа № 759/18389/20
провадження № 51-5858 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого            ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 – адвоката                               ОСОБА_5 на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 26 липня 2021 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 23 листопада 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за                                                   № 12020100000000592, щодо 
ОСОБА_4 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Славутича Київської області Вишгородського району, жителя                     АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі – КК).
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Святошинського районного суду м. Києва від 26 липня 2021 року                   ОСОБА_4 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки.
Строк відбування покарання засудженому визначено рахувати з моменту затримання після набрання вироком суду законної сили.
Стягнуто зі ОСОБА_4 на користь потерпілого ОСОБА_6 та потерпілої                      ОСОБА_7 по 250 000 грн кожному в рахунок відшкодування моральної шкоди.
Вирішено питання стосовно долі речового доказу і процесуальних витрат                                               у кримінальному провадженні.
Відповідно до змісту оскаржених судових рішень і встановлених судом першої інстанції обставин ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він 06 липня 2020 року приблизно о 07:15, керуючи технічно справним автомобілем ВАЗ-2109, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись проїзною частиною вул. Якуба Коласа в м. Києві зі сторони вул. Петра Чаадаєва в напрямку вул. Гната Юри, займаючи ліву смугу із двох наявних у його напрямку руху, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, розташованого біля будинку № 9 на вул. Якуба Коласа порушуючи вимоги п. 1.5 пп. «б» п. 2.3, пунктів 10.1 та 18.1 Правил дорожнього руху здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_8 , яка перетинала проїзну частину дороги вул. Якуба Коласа по вказаному пішохідному переходу, рухаючись справа наліво відносно руху його автомобіля.
У результаті дорожньо-транспортної пригоди потерпіла ОСОБА_8 від отриманих тілесних ушкоджень померла.
Грубе порушення водієм ОСОБА_4 зазначених вище норм Правил дорожнього руху перебуває у прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків у виді спричинення смерті потерпілій ОСОБА_8 .
Київський апеляційний суд ухвалою від 23 листопада 2021 року вирок Святошинського районного суду м. Києва від 26 липня 2021 року щодо ОСОБА_4 залишив без змін, а апеляційну скаргу захисника – без задоволення.

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Як убачається зі змісту касаційної скарги, захисник ОСОБА_5 , не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій засудженого ОСОБА_4 , не погоджуючись із судовими рішеннями, ухваленими щодо засудженого в частині призначеного покарання, через невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, просить судові рішення щодо нього змінити, застосувавши положення статей 75, 76 КК.
На обґрунтування своєї позиції зазначає, що під час призначення засудженому покарання суд не повною мірою врахував обставини, які пом`якшують покарання, та дані, що характеризують особу засудженого, який раніше не судимий, працює водієм навантажувача складського господарства ТОВ «ВСМК-ТРЕЙД», за місцем роботи характеризується виключно позитивно, молодого віку, на обліку в нарколога і психіатра не перебуває, має на утриманні малолітню дитину, 2013 року народження з якою проживає разом, та батьків похилого віку. На думку захисту, також суд не взяв до уваги ставлення засудженого до вчиненого, а саме повне визнання вини та щиросердечне розкаяння, визнання цивільних позовів потерпілих і часткове їх відшкодування, відсутність обставин, які обтяжують покарання, й те, що за формою вини вчинений злочин є необережним. Зазначене, на переконання захисту, давало суду всі підстави дійти висновку про можливість виправлення засудженого ОСОБА_4 із застосуванням ст. 75 КК та покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 цим Кодексом.
Крім того, вважає, що апеляційний суд не врахував усіх доводів апеляційної скарги щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Мотиви Суду
Перевіривши доводи в касаційній скарзі захисника і надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Згідно з ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Із долученої до касаційної скарги копії вироку суду першої інстанції видно, що судовий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_4 здійснено відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, і правильність кваліфікації його дій                         у касаційній скарзі захисник не оспорює.
Твердження захисника про невідповідність призначеного засудженому судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого внаслідок суворості є необґрунтованими.
За правилами статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 цього Кодексу.
За статтею 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність                       в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції,                      а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке би мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.
Виходячи зі змісту ст. 75 КК, її положення застосовуються лише в тому випадку, коли суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, має обґрунтовані підстави для висновку про можливість забезпечити досягнення мети заходу примусу без відбування засудженим покарання.
Суди дотрималися наведених норм права у цьому кримінальному провадженні.
Як убачається з долученої до касаційної скарги копії вироку, призначаючи                     ОСОБА_4 покарання, місцевий суд, із висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину; дані, що характеризують особу засудженого, зокрема, те, що він раніше не судимий, працює водієм навантажувача складського господарства ТОВ «ВСМК-ТРЕЙД», за місцем роботи характеризується виключно позитивно, молодого віку, на обліках у нарколога та психіатра не перебуває, розлучений, має малолітню дитину – доньку, ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьків похилого віку (батько – ІНФОРМАЦІЯ_3 , матір – ІНФОРМАЦІЯ_4 ); обставину, яка пом`якшує покарання, – щире каяття та відсутність обставин, що обтяжують покарання.
Зваживши на всі обставини, які за законом мають правове значення, в тому числі й ті, на які покликається захисник у своїй касаційній скарзі, суд, керуючись принципами розумності, гуманізму, справедливості та індивідуалізації покарання, дійшов умотивованого висновку про можливість призначення засудженому ОСОБА_9 основного покарання в мінімальних межах, передбачених санкцією ч. 2 ст. 286 КК, з додатковим покаранням у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 2 роки.
Правових підстав вважати обраний захід примусу явно несправедливим через суворість не вбачається, а посилання захисника в касаційній скарзі на протилежне є неспроможними.
Крім того, аналогічні за змістом доводи захисника про надмірну суворість покарання та про наявність підстав для застосування інституту умовного звільнення були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який належно розглянув апеляційну скаргу сторони захисту і відмовив у її задоволенні, навівши докладне обґрунтування прийнятого рішення. 
Разом із цим суд апеляційної інстанції не залишив без уваги думки потерпілих, які не підтримали апеляційної скарги захисту та щодо її вирішення покладалися на розсуд суду. На думку потерпілих, звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням не буде відповідати меті покарання, визначеній ст. 50 КК, зокрема, запобіганню вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так й іншими особами, а перерахування останнім їм після вироку по 50 000 грн не є визначальною обставиною, яка б могла бути передумовою для звільнення його від відбування покарання з випробуванням.
З огляду на зазначене колегія суддів вважає, що ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК, і погоджується з наведеними у ній висновками про законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції.
Посилання в касаційній скарзі захисника на обставини, встановлені судами як пом`якшуючі, з урахуванням особи винного й інших обставин кримінального провадження не є достатніми підставами для призначення йому покарання із застосуванням ст. 75 КК та покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК.
Таким чином, Суд не вбачає підстав для зміни оскаржуваних судових рішень внаслідок невідповідності призначеного судом покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого і не вважає призначене покарання явно несправедливим через його суворість. 
При цьому обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність їх перевірки за матеріалами кримінального провадження,                         а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги захисника немає. 
Ураховуючи викладене, Суд вважає, що у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника необхідно відмовити.
Враховуючи викладене і керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою                                                  захисника засудженого ОСОБА_4 – адвоката ОСОБА_5 на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 26 липня 2021 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 23 листопада 2021 року щодо ОСОБА_4 . 
Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                         ОСОБА_2                             ОСОБА_3