УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №296/6644/21 Головуючий у 1-й інст. Чішман Л. М. 
Категорія 36 Доповідач Трояновська  Г. С. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2022 року Житомирський апеляційний суд у складі:

       головуючого – судді Трояновської Г.С.
суддів: Павицької Т.М., Талько О.Б. 
з участю секретаря судового засідання Ляшук М.В., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 296/6644/21 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Житомиргаз» про забезпечення індивідуальним газовим лічильником для приготування їжі 
за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Житомиргаз» на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 14 грудня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Чішман Л.М. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У липні 2021року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Соломонюк С.А. звернувся до суду з позовом, в якому просив зобов`язати відповідача за свій рахунок встановити ОСОБА_1 в квартирі АДРЕСА_1 , індивідуальний газовий лічильник, в якій газ використовується виключно для приготування їжі; стягнути з відповідача судові витрати в розмірі 3000,00 грн. В обґрунтування вимог зазначив, що АТ «Оператор газорозподільної системи «Житомиргаз» є оператором газорозподільної системи, що здійснює господарську діяльність з розподілу природного газу та згідно з положеннями статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» зобов`язаний встановити квартирні прилади обліку газу в багатоквартирному будинку. Проте, відповідач відмовив позивачу у встановленні індивідуального лічильника посилаючись на те, що за адресами, де встановлено загальнобудинковий лічильник природного газу за рахунок коштів газорозподільного підприємства, облік газу вважається забезпеченим відповідно до вимог Закону України «Пре забезпечення комерційного обліку природного газу», що не передбачає встановлення індивідуальних лічильників природного газу за рахунок коштів газорозподільного підприємства. Посилаючись на те, що він висловив волевиявлення на встановлення індивідуального лічильника газу, позивач через свого представника, у відповідності до приписів ч.1 ст.5 Закону України «Про захист прав споживача» та Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», просив задовольнити його вимоги.
Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 14 грудня 2021 року позов задоволено. Зобов`язано Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Житомиргаз» за свій рахунок встановити ОСОБА_1 в квартирі АДРЕСА_1 індивідуальний газовий лічильник для приготування їжі.
Стягнуто з Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Житомиргаз" на користь ОСОБА_1 3 000 гривень витрат на правничу допомогу.
Стягнуто з Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Житомиргаз" на користь держави судовий збір у розмірі 908 гривень.
В апеляційній скарзі Акціонерне товариство "Оператор газорозподільної системи "Житомиргаз" просить рішення суду скасувати і ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . Зокрема, зазначає, що комерційний облік природного газу споживачам категорії населення за адресою проживання: АДРЕСА_2 забезпечено шляхом встановлення за рахунок відповідача будинкового (загальнобудинкового) вузла обліку природного газу (далі- будинковий ВОГ) 01.12.2016 року. Встановлення будинкового ВОГ за адресою позивача було здійснено в рамках виконання Плану розвитку газорозподільної системи ПАТ «Житомиргаз» на 2016-2025 роки, затвердженого Постановою НКРЕКП № 546 від 31.03.2016.
Після забезпечення комерційного обліку в будинку позивача шляхом встановлення загальнобудинкового газового лічильника в норму Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», яка регулює строк такого забезпечення неодноразово були внесені зміни. 
Так, редакція Закону №3533-VІ від 21.12.2017 змінила строк забезпечення комерційного обліку природного газу до 01.01.2021, а також конкретизувала спосіб такого забезпечення для побутових споживачів природного газу, визначивши, що комерційний облік має бути забезпечений індивідуальним газовим лічильником.
Наступна редакція Закону №3533-VІ від 28.03.2021 визначила, що строк забезпечення комерційного обліку природного газу для побутових споживачів, що використовують природний газ виключно для приготування їжі становитиме до 01.01.2023 року.
В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що він визнає те, що судовою практикою доведено, що незалежно від наявного загальнобудинкового вузла обліку у відповідному будинку, яким здійснюється комерційний облік, з Оператора ГРМ не знімається обов`язок щодо встановлення саме індивідуального вузла зв`язку. Проте, відповідач наголошує на тому, що станом на момент ухвалення оскаржуваного рішення від 14.12.2021 термін виконання такого обов`язку ще не сплив.
Відповідач вважає також безпідставним стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 3 000 грн., оскільки надання правничих послуг саме на таку суму не підтверджено належними та допустимими доказами. Зазначає, що у розрахунок суми гонорару у розмірі 3 000грн. включені роботи (послуги), які не були надані адвокатом взагалі, відповідно не були оплачені позивачем та не підлягають стягненню з відповідача. Наголошує, що позивач має право на відшкодування витрат на правничу допомогу лише за фактично виконані адвокатом роботи.
Відзиву на апеляційну скаргу не подано.
В суді апеляційної інстанції представник Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Житомиргаз» адвокат Гончарук О.М. доводи апеляційної скарги підтримала, просила її задовольнити, надала пояснення аналогічні викладеному в апеляційній скарзі.
ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що не перешкоджає розгляду справи (ч.2 ст. 372 ЦПК України).
Розглянувши справу в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_1 , що підтверджено свідоцтвом про право власності № НОМЕР_1 від 20.09.2000 року (а.с. 8).
01 грудня 2016 року для здійснення комерційного обліку в будинку АДРЕСА_2 було встановлено будинковий вузол обліку газу (а.с. 71-74).
12 лютого 2021 року ОСОБА_1 звернувся до АТ «Оператор газорозподільних систем «Житомиргаз» із заявою про встановлення індивідуального лічильника за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 6).
02.03.2021 року АТ «Оператор газорозподільних систем «Житомиргаз» надало відповідь позивачу про те, що оскільки будинок АДРЕСА_2 забезпечено загальнобудинковим лічильником природного газу, підстав для встановлення індивідуального лічильника за рахунок коштів газорозподільного підприємства не має (а.с. 30).
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач висловив волевиявлення на встановлення індивідуального лічильника газу, відмова відповідача у задоволенні вимоги позивача не відповідає державній політиці в сфері житлово-комунальних послуг.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.
Взаємини між сторонами регулюються нормами ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу».
Згідно глави 1 розділу 1 Кодексу газорозподільних систем, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг 30.09.2015 №2494 (далі Кодекс), оператор газорозподільної системи (Оператор ГРМ) суб`єкт господарювання, що на підставі ліцензії здійснює діяльність з розподілу природного газу газорозподільною системою, яка знаходиться у його власності або користуванні відповідно до законодавства, та здійснює щодо неї функції оперативно-технологічного управління.
Таким чином, АТ «Оператор газорозподільних систем «Житомиргаз» є Оператором ГРМ.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про захист прав споживачів» держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення.
Згідно ст. 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках.
Відповідно до ст.3 цього закону державна політика у сфері житлово-комунальних послуг базується на таких принципах: забезпечення раціонального використання наявних ресурсів та сталого розвитку населених пунктів; створення та підтримання конкурентного середовища при виробленні та наданні житлово-комунальних послуг, забезпечення контролю у сфері діяльності природних монополій; забезпечення функціонування підприємств, установ та організацій, що виробляють, виконують та/або надають житлово-комунальні послуги, на умовах самофінансування, досягнення рівня економічно обґрунтованих витрат на виробництво таких послуг; регулювання цін/тарифів на житлово-комунальні послуги у випадках, визначених законом, з урахуванням досягнутого рівня соціально-економічного розвитку, природних особливостей відповідного регіону та технічних можливостей; забезпечення рівних можливостей доступу до отримання мінімальних норм житлово-комунальних послуг для споживачів незалежно від соціального, майнового стану, віку споживача, місцезнаходження та форми власності юридичних осіб тощо; дотримання встановлених стандартів, нормативів, норм, порядків і правил щодо кількості та якості житлово-комунальних послуг.
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець зобов`язаний забезпечувати своєчасність
та відповідну якість житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору.
Статтею 2 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» у редакції від 10 жовтня 2015 року було визначено, що постачання природного газу здійснюється за умови його комерційного обліку, зокрема, для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, у яких природний газ використовується: комплексно, у тому числі для опалення, - з 1 січня 2012 року; для підігріву води та приготування їжі – з 1 січня 2016 року; тільки для приготування їжі – з 1 січня 2018 року.
Суб`єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобов`язані були забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується: комплексно, у тому числі для опалення, - до 1 січня 2012 року; для підігріву води та приготування їжі – до 1 січня 2016 року; тільки для приготування їжі – до 1 січня 2018 року (частина перша статті 6 Закону).
У чинній редакції частини першої статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» у редакції від 28 березня 2021 року вказаний вище строк встановлено до 1 січня 2023 року.
Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством.
Відповідно до постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики від 28 грудня 2011 року № 150 «Про встановлення тарифу на транспортування природного газу та про встановлення тарифу на послуги з розподілу природного газу» (з 2011 року по 31 травня 2017 року) до структури тарифу було включено вартість витрат на встановлення лічильників газу населенню за кожні поставлені (розподілені) 1000 куб. м природного газу.
Згідно з додатком № 1 до вказаної постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, в структурі тарифу затверджено витрати на встановлення лічильників газу населенню за поставлені 1000 куб. м природного газу, які становили 6,96 грн, а згідно з додатком № 1 до постанови від 27 вересня 2016 року № 1625 у структурі тарифу витрати на встановлення індивідуальних лічильників газу населенню за розподілені 1000 куб. м становлять 25, 20 грн.
       Отже АТ «Оператор газорозподільної системи «Житомиргаз» несе зобов`язання по встановленню індивідуального лічильника газу у квартирі позивача. Законом передбачено строк виконання цього обов`язку.
В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що редакція Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» (Закон №3533-VІ ) від 21.12.2017 змінила строк забезпечення комерційного обліку природного газу до 01.01.2021, а також конкретизувала спосіб такого забезпечення для побутових споживачів природного газу, визначивши, що комерційний облік має бути забезпечений індивідуальним газовим лічильником.
Наступна редакція Закону 3533-VІ від 28.03.2021 визначила, що строк забезпечення комерційного обліку природного газу для побутових споживачів, що використовують природний газ виключно для приготування їжі становитиме до 01.01.2023 року.
З огляду на наведене відповідач стверджує, що станом на момент ухвалення оскаржуваного рішення від 14.12.2021 термін виконання такого обов`язку - до 1 січня 2023 року ще не сплив, а тому в позові необхідно відмовити. 
Відповідач в апеляційній скарзі також зазначає, що позивач звернувся до суду з вимогою зобов`язати відповідача встановити індивідуальний газовий лічильник 23 липня 2021 року, тобто на момент, коли вже діяла диспозитивна норма, яка встановлювала строк забезпечення індивідуальним газовим лічильником з метою використання побутового газу для приготування їжі до 01.01.2023 року.
Погоджуючись з тим, що незалежно від наявного загальнобудинкового вузла обліку у відповідному будинку, яким здійснюється комерційний облік, з Оператора ГРМ не знімається обов`язок щодо встановлення саме індивідуального вузла зв`язку, про що зазначено в апеляційній скарзі, відповідач разом з тим ухиляється від виконання такого обов`язку, зазначаючи в апеляційній скарзі, що у нього щонайменше є цілий рік для забезпечення позивача індивідуальним газовим лічильником – до 01.01.2023року.
Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги.
Встановлено, що спірні правовідносини між сторонами виникли у лютому, березні 2021 року, оскільки 12.02.2021 позивач звернувся до відповідача з із заявою про встановлення індивідуального лічильника газу, а 02.03.2021 відповідач направив позивачу лист – відмову, посилаючись на забезпечення будинку, в якому проживає позивач, загальнобудинковим лічильником природного газу, та вказав, що підстав для встановлення індивідуального лічильника за рахунок коштів газорозподільного підприємства не має.
Отже, на час виникнення спірних правовідносин діяла редакція Закону №3533-VІ, яка передбачала строк забезпечення комерційного обліку природного газу до 01.01.2021, визначивши, що комерційний облік має бути забезпечений індивідуальним газовим лічильником для населення, яке використовує природний газ тільки для приготування їжі.
Наступна редакція Закону 3533-VІ, яка набрала чинності 28.03.2021, визначила, що строк забезпечення комерційного обліку природного газу для побутових споживачів, що використовують природний газ виключно для приготування їжі продовжено до 1 січня 2023 року.
Отже, на момент виникнення спірних правовідносин ні позивачу, ні відповідачу не було відомо про зміни до закону, які будуть прийняті пізніше.
Таким чином на момент виникнення спірних правовідносин діяла норма Закону 3533-VІ, яка покладала обов`язок на відповідача встановити у квартирі позивача індивідуальний газовий лічильник для приготування їжі (до 01.01.2021).
Зі змісту статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» вбачається обов`язок встановлення відповідними суб`єктами господарювання - газорозподільними організаціями лічильників для такої категорії споживачів природного газу, як населення у вигляді приладів обліку природного газу, що дозволяють визначати обсяги споживання газу кожним окремим споживачем. При цьому таких споживачів не зобов`язано відшукувати джерела фінансування вказаних приладів та робіт.
Відповідно до вимог статті 5 Закону України «Про захист прав споживачів», статті 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» волевиявлення позивача на встановлення індивідуального лічильника газу не може бути порушеним.
Таким чином, задоволення вимог позивача щодо зобов`язання відповідача встановити індивідуальний лічильник обліку природного газу відповідає зазначеній державній політиці у сфері житлово-комунальних послуг, забезпечить раціональне використання ресурсів та рівні можливості для позивача з отримання послуги по газопостачанню; встановлення позивачу індивідуального лічильника забезпечить оплату ним саме того об`єму газу, який ним спожитий, що буде відповідати такому завданню цивільного законодавства, як справедливість.
Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», згідно з якою фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством.
Отже, саме на відповідача покладений обов`язок встановлення лічильників газу, лише він повинен вживати заходів щодо залучення інших джерел фінансування цих робіт і покладання такого обов`язку на споживачів є неправомірним.
З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно задовольнив вимоги позивача, доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують. 
Посилання в апеляційній скарзі на правові висновки, викладені в постанові Великої палати Верховного Суду від 26.10.2021 по справі №212/5836/17 відповідач сам визнає те, що з Оператора ГРМ не знімається обов`язок щодо встановлення саме індивідуального вузла зв`язку.
Посилання на постанову Верховного Суду від 08.12.2021 по справі №205/1694/17 не можуть бути враховані апеляційним судом, оскільки висновки у зазначеній постанові ґрунтуються на інших обставинах, ніж у цій справі.
Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу.
Так, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (частина перша статті 15 ЦПК України).
Відповідно до частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Згідно з частинами першою - четвертою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України).
Згідно з пунктом 2 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Матеріалами справи підтверджено, що 11 березня 2020 року між ОСОБА_1 та адвокатським бюро «Соломонюк та партнери» в особі керуючого бюро адвоката Соломонюка С.А. укладено договір про надання правової допомоги №1103-А(а.с.17).
Згідно розрахунку суми гонорару за надану правову допомогу ОСОБА_2 адвокатом Соломонюком С.А., а також акта наданих послуг від 11.03.2021 року, розмір вартості послуг становить 3000,00 грн (первинна консультація, складення позовної заяви, відповіді на відзив) (а.с. 13, 14).
Матеріалами справи підтверджено, що адвокатом Соломонюком А.С. подано позовну заяву по справі, відповідь на відзив (в тому числі заперечення на клопотання відповідача про зупинення провадження у справі, заперечення на клопотання відповідача про залучення третьої особи), адвокат брав участь у судовому засіданні (тривалість судового засідання – 1 година), подавав письмові заперечення на клопотання відповідача про закриття провадження у справі.
Зазначення в розрахунку суми гонорару за надану правову допомогу від 11.03.2021 виконання робіт, пов`язаних із складанням апеляційної скарги або відзиву на апеляційну скаргу, виконання рішення у приватній (державній) виконавчій службі, які фактично не надавались, про що зазначено в апеляційній скарзі, не може слугувати підставою для зменшення витрат на професійну правничу допомогу, оскільки адвокатом в суді першої інстанції було фактично надано більше послуг, ніж передбачено розрахунком (участь у судових засіданнях, письмові заперечення на клопотання відповідача про закриття провадження у справі, про зупинення провадження у справі, про залучення третьої особи).
А тому, враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної адвокатом роботи колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000,00 грн.
Оскільки, рішення місцевого суду містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, то колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення суду.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено із дотриманням норм чинного процесуального законодавства, а тому в силу вимог ст. 375 ЦПК України скасуванню не підлягає.

Керуючись ст.ст.259,268,367,368, 374,375, 381-384, 390,391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Житомиргаз» залишити без задоволення.
Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 14 грудня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення. 
Повний текст постанови складено 17.02.2022.

Головуючий Судді