Дата документу 24.12.2021 Справа № 335/12609/19

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Є.У.№ 335/12609/19                                         Головуючий у 1 інстанції: Геєць Ю.В.
№ 22-ц/807/3023/21                                         Суддя-доповідач: Крилова О.В.

 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2021 року        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого:                Крилової О.В.
суддів:                Кухаря С.В.
                       Полякова О.З.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу заапеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевького районного суду м. Запоріжжя від 02 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача – Моторне (транспортне) страхове бюро України про стягнення матеріальної та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, яку уточнив під час розгляду справи, до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача – Моторне (транспортне) страхове бюро України про стягнення матеріальної та моральної шкоди.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 12 червня 2019 року о 08-30 год. внаслідок ДТП автомобіль Renault Kangoo, державний номерний знак НОМЕР_1 отримав механічні пошкодження, що завдало позивачу матеріальної шкоди. 
Постановою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 09 серпня 2019 року по справі № 335/6968/19 ОСОБА_2 була визнана винною у скоєнні зазначеного адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП.
Посилаючись на вищезазначене, позивач просив суд стягнути на його користь з відповідача матеріальну шкоду в розмірі 47 860 грн 00 коп та моральну шкоду в розмірі 557 500 грн 00 коп.

Рішенням Орджонікідзевького районного суду м. Запоріжжя від 02 червня 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивача моральну шкоду у розмірі 4000 гр. та судовий збір на користь держави.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить частково скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги в частині стягнення матеріальної шкоди з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у розмірі 47 860 грн 00 коп задовольнити.

Відповідач у поданій суду заяві заперечує проти задоволення апеляційної скарги та просить відмовити в її задоволенні. 

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України, у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.
Згідно із частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно зі статтею 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 12 червня 2019 року о 08-30 год. водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем Mersedes Benz А 170, номерний знак НОМЕР_2 , у м. Запоріжжя на перехресті бул. Шевченка – вул. Патріотична, на перехресті нерівнозначних доріг, рухаючись по другорядній дорозі, не надала дорогу автомобілю Renault Kangoo, державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_1 , який рухався по головній дорозі. Внаслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження, що завдало матеріальної шкоди. Травмованих немає. Зазначеними діями водій ОСОБА_2 порушила п. 1.3, 16.11 ПДР України.
Вказані обставини встановлено постановою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 09.08.2019 р., якою ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі двадцяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 340 грн. у дохід держави (т. 1 а.с. 11).
З метою визначення вартості відновлювального ремонту автомобіля позивач звернувся до спеціаліста-автотоварознавця для замовлення звіту, за результатами якого експертом визначено, що вартість матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП автомобілю, складає 85 177 грн 41 коп та дорівнює вартості автомобіля до його пошкодження, оскільки витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди, фактично автомобіль є фізично знищеним.
На підставі прийнятого МТСБУ рішення про здійснення регламентної виплати по страховому випадку, що стався внаслідок даної ДТП, позивачу було виплачено страхове відшкодування у розмірі 39 417 грн 41 коп, в тому числі і сума витрат послуг з евакуації транспортного засобу з місця ДТП у розмірі 900 грн.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач отримав суму відшкодування від МТСБУ, який виконаний для випадку, коли потерпіла особа не визнає належний їй автомобіль фізично знищеним і не погоджується передати його залишки страховій компанії, суд вважає, що відсутні підстави для задоволення позовної вимоги про стягнення матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП з відповідача ОСОБА_2 .

Із вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується, виходячи з наступного.

ОСОБА_1 є користувачем транспортного засобу Renault Kangoo, державний номерний знак НОМЕР_1 , що підтверджується довіреністю від 03 червня 2017 року, посвідченою приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Задачиною Н.В., свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , посвідченням водія НОМЕР_4 (т. 1 а.с. 7–9).

На замовлення МТСБУ було складено звіт про визначення вартості матеріального збитку № 149 внаслідок спричиненої ДТП (оцінка станом на 12 червня 2019 року), відповідно до якого ринкова вартість автомобіля Renault Kangoo, державний номерний знак НОМЕР_1 , в непошкодженому стані на день ДТП складає 85 177 грн 41 коп; вартість поновлювального ремонту автомобіля без врахування значення коефіцієнта фізичного зносу складових з врахуванням ПДВ – 148 229 грн 99 коп; коефіцієнт фізичного зносу складових автомобіля – 0,7000; вартість поновлювального ремонту автомобіля з врахуванням значення коефіцієнту фізичного зносу складових, що підлягають заміні, з урахуванням ПДВ – 66 023 грн 24 коп (т. 2 а.с. 38–45).
Позивач отримав від МТСБУ на відшкодування завданої шкоди суму у розмірі 39 417 грн 41 коп, що підтверджується наказом від 31.10.2019 № 11385, довідкою № 1 від 22.10.2019 про розмір відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих та платіжним дорученням № 1154440 від 01.11.2019 р. на зазначену суму (т. 1 а.с. 71-73).
Згідно зі статтею 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частин першої, другої статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Відповідно до частини другої статті 1187 цього Кодексу, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (частина перша статті 1188 ЦК України). Особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Статтею 1192 ЦК України визначено, що з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.
Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Відповідно до статті 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Отже, Закон України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" чітко визначає умови, за яких МТСБУ здійснює відшкодування страхових коштів.

У разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Згідно із пунктом 36.1 статті 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, – МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Відповідно до пункту 36.2 статті 36 Закону, страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими – прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, – МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Якщо у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують розмір заявленої шкоди, страховик (МТСБУ) не може оцінити її загальний розмір, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється у розмірі шкоди, оціненої страховиком (МТСБУ). 

Враховуючи наведені вище правові положення законодавства України, колегія доходить до висновку, що розмір збитків, які підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі (частина друга статті 1192 ЦК України), тоді як розмір страхового відшкодування, що підлягає стягненню зі страховика, відповідно до статті 29 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" – виходячи з витрат, пов`язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням фізичного зносу транспортного засобу.
Зазначене узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 02 вересня 2019 року у справі № 545/425/17 та від 11 березня 2020 року у справі № 754/5129/15-ц.

У справі, яка переглядається, встановлено, що цивільна відповідальність ОСОБА_2 не була застрахована, що є порушенням вимог закону про страхування відповідальності власників наземних транспортних засобів. У зв`язку із цим ОСОБА_1 вимушений був звертатися із заявою про страхове відшкодування до МТСБУ, оскільки на останнього покладається обов`язок з відшкодування матеріальної шкоди у подібних правовідносинах відповідно до вимог чинного законодавства.

МТСБУ зі свого боку виконало покладений на нього обов`язок шляхом перерахування коштів ОСОБА_1 на відшкодування завданої шкоди суму у розмірі 39 417 грн 41 коп. Враховуючи наведене, колегія суддів вбачає відсутність правових підстав для стягнення моральної шкоди з відповідача у сумі 47 860 грн 00 коп. 

Установивши правомірність дій третьої особи, а також той факт, що позивач не оспорює дій третьої сторони щодо нарахування та виплати зазначених коштів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги щодо зобов`язання відповідача сплатити позивачу різницю між фактичним розміром шкоди і регламентною виплатою на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення не впливають, фактично зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду апеляційної інстанції. 

Наданий МТСБУ розрахунок розміру страхового відшкодування (який позивач не оспорює), свідчить про те, що він виконаний для випадку, коли потерпіла особа не визнає належний йому автомобіль фізично знищеним і не погоджується передати його залишки страховій компанії. З виплаченим страховою компанією розміром страхового відшкодування позивач погодився. Відтак, згода чи незгода ОСОБА_1 передати залишки транспортного засобу винній у його пошкодженні особі – ОСОБА_2 , з огляду на те, що ліміт відповідальності страховика не перевищує розміру заподіяної потерпілій особі шкоди, не має правового значення, оскільки покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах ліміту відповідальності страховика на страхувальника, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів").

Враховуючи наведене, колегія суддів не вважає такі доводи переконливими.
Зазначені правові висновки узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 753/21303/16-ц.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Законом України «Про судоустрій і статус суддів» регламентовано, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32–41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції постановлено із додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається. 

Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції. 

Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду на підставі пункту дев`ятого частини першої статті п`ятої Закону України "Про судовий збір", підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381–383 ЦПК України, апеляційний суд,–

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевького районного суду м. Запоріжжя від 02 червня 2021 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково. 

Повний текст постанови складено 24 грудня 2021 року.

Головуючий                                                                О.В. Крилова

Судді:                                                                        С.В. Кухар

                                                                               О.З. Поляков