ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
18 січня 2022 року           справа №200/4810/21 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: судді-доповідача Казначеєва Е.Г., суддів Геращенка І.В., Сіваченка І.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 06 серпня 2021 р. у справі № 200/4810/21 (головуючий І інстанції Крилова М.М.) за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії, - 
                                                            ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 ) звернувсядо Донецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі – відповідача, ВЧ), в якому просив суд: визнати протиправною бездіяльність щодо не нарахування та не виплати  середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30 січня 2020 року по 29 березня 2021  року включно; зобов`язати нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30 січня 2020 року по 29 березня 2021  року включно.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 06 серпня 2021 року позовні вимоги задоволено частково, а саме суд: визнав протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30 січня 2020 року по 29 березня 2021 включно; стягнув з Військової частини НОМЕР_1  на користь ОСОБА_1   середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30 січня 2020 року по 29 березня 2021 року у розмірі 3000 грн; стягнув з Військової частини НОМЕР_1  на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 908,00 грн. В іншій частині позовних вимог відмовив.
Позивач, не погодившись з судовим рішенням, звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права просив скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити позовні  вимоги у повному обсязі.
В обґрунтування скарги зазначено, що довідку надану до суду відповідачем від 17.06.2021 №169 не можна вважати достовірним доказом, оскільки відомості про розмір нарахованої та виплаченої позивачу заробітної плати за листопад 2019 року та грудень 2019 року, що зазначені в ній, не відповідають відомостям зазначеним в особистій картці заробітної плати ф. 10 №11639 позивача з січня 2019 року по грудень 2019 року. Відповідно до картки особового рахунку про нараховане та виплачене грошове забезпечення за 2019 рік (Додаток №5 до позовної заяви) розмір середньоденного грошового забезпечення позивача складав 409,80 грн, а саме: грошове забезпечення за листопад 2019 року складає 12499,02 грн., грошове забезпечення за грудень 2019 року складає 12499,02 грн. Розмір середнього заробітку, який має бути сплачений позивачу за час затримки розрахунку з 30 січня 2020 року по 29 березня 2021 року складає 174 165,00 гривні.  Також, судом невірно застосовано порядок визначення істотності частки заборгованості при звільненні. Сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки заборгованості 48,60 % становить: 409,80 грн. (середня заробітна плата позивача за один робочий день) * 48,60 % = 199,16 грн. 199,16 грн. * 425 (дні затримки розрахунку) = 84 644,19 грн. 
Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується ID-карткою № НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання № 118 від 11.08.2019. Має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни – учасників бойових дій (посвідчення серії НОМЕР_3 ).
Згідно з наказу начальника НОМЕР_4 прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 29 січня 2020 року № 27-ОС  старшого прапорщика ОСОБА_1 виключено із списків особового складу загону та всіх видів забезпечення. Остаточною датою закінчення проходження військової служби вважати 29 січня 2020 року.
Довідкою від 21 січня 2020 року № 12/112 підтверджується факт проходження ОСОБА_1 служби у військовій частині НОМЕР_1 з 10 березня 2015 року по 29 січня 2020 року.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 25 вересня 2020 року по справі № 200/6776/20-а  задоволено адміністративний позов ОСОБА_1  до Військової частини, а саме суд: визнав протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо виплати ОСОБА_1  не в повному обсязі розміру індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 29.01.2020 року включно; зобов`язав Військову частину НОМЕР_1  нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 29.01.2020 включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) в період з 01.12.2015 по 28.02.2018– січень 2008 року, а у період з 01.03.2018 по 29.01.2020– березень 2018 року з урахуванням абзацу 4 п.5 постанови КМУ від 17.07.2003 №1078 та виплачених сум.
На виконання вказаного рішення, відповідачем 30.03.2021 було перераховано на картковий рахунок позивача 84638,92 грн.
Суд першої інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги, дійшов висновку, що  вимога про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Проте, з огляду на встановлені обставини та з метою дотримання балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до зобов`язання нарахувати та виплатити суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, суд зменшив розмір відшкодування, визначивши його в загальній сумі 3 000 грн.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Частиною 1 статті 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
У разі не проведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.
Відповідно до правової позиції, наведеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16, за змістом приписів статей 94,116,117 КЗпПі статей1,2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.
Верховний Суд зазначив, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Зазначені обставини та протиправність дій та бездіяльність відповідача щодо несвоєчасної виплати зазначених сум індексації була встановлена судовим рішенням. 
Відповідач не спростовував несвоєчасний розрахунок при звільненні з позивачем. 
Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що оскільки у день звільнення позивача, відповідачем повна виплата належних позивачу сум не була проведена та відповідачем в суді не доведено відсутність вини з  невиплати, з відповідача на користь позивача слід стягнути середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком позивача.
Отже, висновки суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, є вірними.
Щодо визначення суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та зменшення її розміру судом першої інстанції, суд зазначає наступне.
Відповідно копії наказу  позивача звільнено з 29 січня 2020 року, отже останнім днем служби позивача був 29 січня 2020 року.
Таким чином, як вірно зазначено судом першої інстанції середній заробіток за весь час затримки розрахунку повинен розраховуватись з 30 січня 2020 року.
Остаточний розрахунок з позивачем при звільненні проведено 30.03.2021, що підтверджується інформацією з особового банківського розрахунку.
Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України  “Про оплату праці  за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати”, затвердженим  постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100  (далі  Порядок).
Абзац 3 пункту 2 Порядку №100 визначає, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Відповідно до абз.1 п. 3 Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату.
Відповідно до абз.3 п. 3 Порядку № 100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.
Відповідно до п. 4 Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються, зокрема: а) виплати за виконання окремих доручень (одноразового характеру), що не входять в обов`язки працівника (за винятком доплат за суміщення професій і посад, розширення зон обслуговування або виконання додаткових обсягів робіт та виконання обов`язків тимчасово відсутніх працівників, а також різниці в посадових окладах, що виплачується працівникам, які виконують обов`язки тимчасово відсутнього керівника підприємства або його структурного підрозділу і не є штатними заступниками); б) одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо).
Пункт 8 Порядку №100 передбачає, що Нарахування   виплат,   що   обчислюються   із   середньої заробітної плати за останні два місяці роботи,  провадяться шляхом множення  середньоденного  (годинного)  заробітку на число робочих днів/годин,  а у  випадках,  передбачених  чинним  законодавством, календарних днів,  які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна  (годинна)  заробітна  плата  визначається  діленням заробітної  плати  за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі  (календарні)  дні  на  число  відпрацьованих  робочих днів (годин),  а  у  випадках, передбачених чинним законодавством, - на число  календарних  днів за цей період. 
При  обчисленні  середньої  заробітної  плати  за два місяці, виходячи  з  посадового  окладу  чи  мінімальної заробітної плати, середньоденна  заробітна  плата  визначається шляхом ділення суми, розрахованої  відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на  число  робочих  днів  за  останні  два  календарні  місяці, що передують  місяцю,  в  якому  відбувається подія, з якою пов`язана відповідна  виплата,  згідно  з  графіком  підприємства, установи, організації.
У  разі   коли  середня  місячна  заробітна  плата  визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування  виплат  і допомоги,   вона   обчислюється   шляхом  множення  середньоденної заробітної  плати, розрахованої згідно з абзацом першим або другим цього   пункту,   на   середньомісячне   число   робочих   днів  у розрахунковому  періоді. 
Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного  числа  робочих  днів за останні два календарні місяці згідно з  графіком  роботи  підприємства,  установи,  організації, встановленим   з   дотриманням  вимог  законодавства. 
Як вбачається з матеріалів справи, судом середньоденна заробітна плата позивача розрахована на підставі довідки про доходи від 17.06.2021 № 169, виданої Краматорським прикордонним загоном, за якою середньоденний заробіток позивача становить 379,94 грн. (листопад 2019 року – 11588,30 грн., грудень 2019 року – 11588,30 грн., сума за два місяці 23176,60/61=379,94 грн.).
Проте, вказана довідка не містить даних складових грошового забезпечення які нараховані та виплачені позивачу у вказаний період. Крім того, вказані виплати не відповідають інформації зазначеної в картці особового рахунку про нараховане та виплачене грошове забезпечення за 2019 рік щодо того ж періоду, а саме: грошове забезпечення позивача за листопад 2019 року складає 12499,02 грн., грошове забезпечення позивача за грудень 2019 року складає 12499,02 грн.
Враховуючи зазначене суд вважає за необхідне врахувати саме інформацію в картці особового рахунку про нараховане та виплачене грошове забезпечення за 2019 рік при розрахунку  середньоденної заробітної плати. 
Отже, розмір середньоденного грошового забезпечення позивача складає 409,80 грн.
Таким чином, розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку з 30 січня 2020 року по 29 березня 2021 року складає 174165 гривні. (425 х 409,80 грн).
При цьому, суд зазначає, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (пункт 71 постанови від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц).
Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26.06.2019 у справі №  761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16).
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц):
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Таким чином, висновок суду, що за певних умов суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, є правомірним.
Водночас, застосовуючи принцип співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відповідно до статті 117 КЗпП України суд дійшов висновку про стягнення на користь позивача відшкодування саме у розмірі - 3000,00 грн.
Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалено постанову від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19, в якій сформовано наступний правовий висновок: 
«Синтаксичний розбір текстуального змісту статті 117 КЗпП України дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.
Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.  
Таким чином, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19 дійшов висновку, що залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.»
Судом встановлено, що відповідачем при звільненні позивача не виплачена сума індексації.
Як вбачається з довідки щодо остаточного розрахунку при звільненні з військової служби від 04.01.2022 № 1, частка індексації від належних позивачу, як звільненому працівникові сум, становить 41,46 %
Як зазначалось, розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку становить: 174165 грн 
Таким чином, розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, з урахуванням пропорційного розрахунку від розміру усіх належних звільненому працівникові сум, становить 72208,81 грн.
Зазначений принцип судом першої інстанції не було застосовано, що обумовлює зміну рішення суду першої інстанції в частині суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах “Салов проти України” (заява № 65518/01; пункт 89), “Проніна проти України” (заява № 63566/00; пункт 23) та “Серявін та інші проти України” (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до пунктів 1,4 частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
За таких обставин апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції – змінити, а саме  в частині суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку. 
На підставі викладеного, керуючись ст. 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
                                                          ПОСТАНОВИВ:
Апеляційні скарги ОСОБА_1 – задовольнити частково. 
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 06 серпня 2021 р. у справі № 200/4810/21 – змінити.
Змінити в абзаці третьому резолютивної частини рішення Донецького окружного адміністративного суду від 06 серпня 2021 р. у справі № 200/4810/21 цифри та слова «3000 грн. (три тисячі гривні)» цифрами та словами «72208 (сімдесят дві тисячі двісті вісім) гривень 81 копійка»
В іншій частині рішення Донецького окружного адміністративного суду від 06 серпня 2021 р. у справі № 200/4810/21 - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та відповідно до ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України може бути оскаржена до Верхового Суду протягом тридцяти днів з дати проголошення.
Повне судове рішення складено та підписано колегією суддів 18 січня 2022 року.

Суддя-доповідач:                                                                       Е.Г. Казанчеєв

Судді:                                                                                          І.В. Геращенко

                                                                                                    І.В. Сіваченко