СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2022 року                                       м. Харків                        Справа № 922/3277/21  

          Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Барбашова С.В., суддя Істоміна О.А., суддя  Медуниця О.Є. 

за участю секретаря судового засідання Гаркуши О.Л.

за участю представників:
позивача – не з`явився 
відповідача – не з`явився 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Брент+», м. Харків (вх. № 3589 Х/3) на рішення Господарського суду Харківської області від 25.10.2021 у справі № 922/3277/21 (суддя Смірнова О.В.; повне рішення складено 25.10.2021), 

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЗакарпатЄвроТранс» (89636, Закарпатська область, Мукачівський район, смт. Кольчино, вул. Набережна, б. 17, ідентифікаційний код 30015655),
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Брент+» (61082, м. Харків, проспект Московський, б. 144, оф. 206/1, ідентифікаційний код 41423131), 
про стягнення 155 452,50 грн,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ЗакарпатЄвроТранс» звернулося до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Брент+» про стягнення попередньої оплати у розмірі 155 452,50 грн, мотивуючи свої вимоги неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором поставки нафтопродуктів від 14.04.2020 № 3944 в частині поставки продукції. Судові витрати в сумі 2 331,79 грн по сплаті судового збору та 16 500,00 грн витрат на професійну правничу допомогу позивач просив покласти на відповідача.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 25.10.2021 у справі № 922/3277/21 позов задоволено повністю. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Брент+» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ЗакарпатЄвроТранс» суму попередньо перерахованих коштів за договором поставки нафтопродуктів від 14.04.2020 № 3944 у розмірі 155 452,50 грн, судові витрати: 2 331,79 грн судового збору та 16 500,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Рішення суду мотивоване тим, що позивач має право вимагати повернення здійсненої ним на користь відповідача передплати за Договором, оскільки відповідач свої договірні зобов`язання належним чином не виконав і товар (дизельне паливо у кількості 6345 літрів на суму 155  452,50 грн) не поставив. У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що відповідач поставив позивачу товар, за який було проведено попередню оплату у розмірі 155 452,50 грн, а також відсутні докази її повернення, тому позовні вимоги про стягнення 155 452,50 грн є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідач 24.11.2021 подав до Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій не згоден із рішенням Господарського суду Харківської області від 25.10.2021 у справі № 922/3277/21 через порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом усіх фактичних обставин справи, не дослідження і ненадання судом належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам та обставинам, формальне вивчення судом обставин справи, невідповідність ухваленого рішення фактичним обставинам справи, а тому просить вказане рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. 
Також відповідач просить стягнути з позивача судові витрати у справі та розглядати справу за участю представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Брент+».
Крім того в апеляційній скарзі відповідачем заявлено клопотання про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції у даній справі.
Апеляційні вимоги обґрунтовані тим, що суд першої інстанції не врахував вимоги процесуального закону, розглянувши справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, оскільки на думку відповідача, предмет спору цієї справи містить ознаки, за яких її не можна було розглядати в такому порядку. Також відповідач вважає, що ця справа має виняткове значення, оскільки основною специфікою господарської діяльності відповідача є торгівля пальним, обслуговування наземного транспорту, допоміжна діяльність у сфері транспорту, тощо. 
Також відповідач зазначив, що договір поставки №3944 від 14.04.2020 був підписаний шляхом приєднання до умов Договору із використанням електронного кабінету, і оригіналу договору у позивача ніколи не було, а той, що доданий до позову - це договір, який було «скачано» через електронний кабінет програми «Дизель-менеджер», яка використовується позивачем для ознайомлення із договором, для приєднання до умов даного договору та його подальшого використання сторонами (подання замовлень на купівля палива, виставлення рахунків-фактур, рахунків на оплату та інше). Разом із цим, після надходження оплати за паливо «придбані літри палива чекають покупця в його особистому кабінеті», до якого відповідач не має доступу, і тільки той, хто має доступ до особистого кабінету має можливість використовувати паливо на свій розсуд. Водночас інформація і документи формуються в електронному кабінеті автоматично без фізичного їх підписання.

Автоматизованою системою документообігу Східного апеляційного господарського суду для розгляду справи № 922/3277/21 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) – Барбашова С.В., суддя Пелипенко Н.М., суддя Медуниця О.Є., що підтверджується витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.11.2021.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 29.11.2021 апеляційну скаргу відповідача на рішення суду першої інстанції у даній справі залишено без руху. Судом встановлено, що скаржником не додано до апеляційної скарги доказів сплати судового збору у розмірі 3497,69 грн, у зв`язку із чим скаржнику надано строк на усунення вказаного недоліку, який становить 10 днів з моменту отримання цієї ухвали. 
09.12.2021 до суду надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги (вх. № 14370 від 26.10.2021), до якої відповідач надав докази сплати судового збору в розмірі 3497,69 грн згідно платіжного доручення № 2210 від 07.12.2021.

Розпорядженням керівника апарату Східного апеляційного господарського суду від 13.12.2021 у зв`язку зі звільненням у відставку судді ОСОБА_1 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 922/3277/21.
Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.12.2021 для розгляду справи № 922/3277/21 сформовано склад колегії суддів Східного апеляційного господарського суду: головуючий суддя Барбашова С.В., суддя Медуниця О.Є., суддя Істоміна О.А.

Ухвалою суду від 13.12.2021 поновлено Товариству з обмеженою відповідальністю «Брент+», м. Харків пропущений строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Харківської області від 25.10.2021 у справі № 922/3277/21; відкрито апеляційне провадження у справі № 922/3277/21; запропоновано ТОВ «ЗакарпатЄвроТранс» у строк до 29.12.2021 (включно) подати до Східного апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу; призначено справу № 922/3277/21 до апеляційного розгляду на 18.01.2022 об 11:00 год.; зупинено дію рішення Господарського суду Харківської області від 25.10.2021 у справі № 922/3277/21 до закінчення апеляційного розгляду справи; явку учасників справи у судове засідання визнано необов`язковою. 

21.12.2021 позивачем направлено до суду відзив на апеляційну скаргу, який надійшов 30.12.2021 за вх.№ 15247. 
Позивач вважає необґрунтованими наведені відповідачем підстави для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки предметом розгляду справи є заборгованість, що виникла перед позивачем через невиконання договірних зобов`язань з поставки товару. Позивач наполягає, що ця справа не має і не може мати значного суспільного інтересу, оскільки сам по собі факт того, що одна зі сторін у справі продає пальне, не викликає значного суспільного інтересу і, відповідно, не потребує розгляду у порядку загального позовного провадження. Крім того, ціна позову у цій справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 01 січня 2021 року, що відповідно до ч. 3, 5 ст. 12 ГПК України є визначальним критерієм для того, щоб визнати таку справу малозначною та розглядати її в порядку спрощеного провадження, що і було правомірно зроблено судом першої інстанції. Скаржником не наведено жодних конкретних підстав, за яких суд першої інстанції повинен був розглядати справу в порядку загального позовного провадження.
Також позивач вважає, що наведені відповідачем в апеляційній скарзі доводи не відповідають дійсності та не доведені жодними доказами, оскільки договір укладався шляхом фізичного підписання сторонами, а не шляхом приєднання до умов Договору із використанням електронного кабінету. Крім того, повідомив, що у позивача наявний оригінал Договору №3944 від 14.04.2020, який він надає до суду апеляційної інстанції для огляду. Також до моменту виникнення спірної ситуації щодо непоставки пального за Договором між сторонами у справі регулярно фізично підписувалися видаткові накладні щодо пального з обов`язковим вказанням кількості та ціни дизельного палива, яке поставлялося у звітному періоді. Для підтвердження цієї інформації позивач надав до суду копії видаткових накладних, підписаних обома сторонами за останній рік, а саме за період з 05.05.2020 по 31.05.2021.
Водночас, оскільки в суді першої інстанції відповідач не ставив під сумнів фізичне підписання договору та первинних бухгалтерських документів між сторонами, а ставить питання про це в апеляційній скарзі, тому позивач просить долучити до матеріалів справи копії видаткових накладних у кількості 14 штук за період з 05.05.2020 по 31.05.2021. Позивач наголошує, що скаржник не надав до справи жодних доказів того, що ним було поставлено (відпущено) пальне, яке було оплачено позивачем згідно рахунку фактури №269451 від 07.06.2021 на суму 155 452,50 гривень, натомість лише вказано «придбане паливо було поставлено в той кабінет платника, через який відповідач отримував замовлення на придбання палива та через який виставлявся рахунок-фактура».

У судове засідання 18.01.2022 Товариство з обмеженою відповідальністю «Брент+», яке просило суд апеляційної інстанції розглянути справу у судовому засіданні, свого представника не направило, про день, час та місце проведення судового засідання повідомлене належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення копій ухвали Східного апеляційного господарського суду про відкриття апеляційного провадження та призначення справи до апеляційного розгляду відповідачу та його представникові – адвокату Кузьміну Є.В., що підписав апеляційну скаргу (т.1 а.с.90, 92). Про причини неявки відповідач суд апеляційної інстанції не повідомив. Доказів поважності відсутності представника відповідача суду не надано. У матеріалах справи також відсутні докази про те, що представник відповідача був позбавлений можливості через будь-які перешкоди, в тому числі і карантинні, бути присутнім у судовому засіданні 18.01.2022.
Стаття 43 Господарського процесуального кодексу України зобов`язує учасників судового процесу та їх представників добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається. Явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов`язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез`явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.
Згідно статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.
Застосовуючи згідно з частиною 1 статті 3 Господарського процесуального кодексу України, статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини« при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії»(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain») від 07.07.1989).
Представник позивача в судове засідання 18.01.2022 також не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, про що свідчить відповідне повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення (т.1 а.с. 120).
Відповідно до частин другої та третьої статей 120, 270 Господарського процесуального кодексу України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.
Згідно частини дванадцятої статті 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Враховуючи те, що явка представників учасників справи судом обов`язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, зважаючи на відсутність обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності представників сторін, які належним чином повідомлені про судовий розгляд справи апеляційним господарським судом. Колегія суддів зазначає, що неявка у судове засідання представників сторін не перешкоджає розгляду апеляційної скарги, а подальше відкладення може призвести до безпідставного затягування розгляду скарги, тому постанова приймається за наявними в справі матеріалами, яких достатньо для всебічного, повного і об`єктивного розгляду справи.

Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, оцінивши висновки суду першої інстанції на відповідність дійсним обставинам справи, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Як убачається з матеріалів справи, 14.04.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЗакарпатЄвроТранс» (покупець; позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Брент+» (постачальник; відповідач) укладено Договір поставки нафтопродуктів за № 3944 (далі - Договір), відповідно до умов якого відповідач зобов`язався передавати у власність позивача на умовах оптової торгівлі через Пункти реалізації паливно-мастильних матеріалів (окрім міст Львів та Мелітополь), а позивач приймати у власність паливно-мастильні матеріали (далі - ПММ) та оплачувати їх вартість на умовах, передбачених даним Договором (т.1 а.с.12-14).
Відповідно до пункту 2.3. Договору передача ПММ здійснюється шляхом заправки транспортних засобів позивача через Пункти реалізації (окрім міст Львів та Мелітополь), без обмеження термінів, після оплати ПММ відповідно до пункту 3.2. Договору на підставі електронних талонів чи паливних карт. Пункти реалізації ПММ виконують роль складу, передплаченого позивачем. Сторони домовилися, що відповідач зобов`язаний зберігати ПММ, оплачені позивачем, до їх передачі позивачу, в повному обсязі.
У пункті 3.1. Договору сторони погодили, що продаж ПММ здійснюється виключно безготівковим розрахунком. Розрахунок за ПММ проводиться Покупцем шляхом попереднього перерахування грошових коштів на рахунок Постачальника. Оплата за ПММ проводиться Покупцем в залежності від бажаного обсягу вибірки ПММ на підставі наданого Постачальником рахунку, відповідно до умов даного Договору. Перерахування грошових коштів Покупцем повинно бути здійснено протягом 1 (одного) банківського дня з моменту отримання рахунку. За домовленістю сторін рахунком може бути передбачений інший строк оплати Товару. 
Ціна та кількість ПММ зафіксована на момент надходження грошових коштів згідно з рахунком. Виконанням позивачем умов оплати нафтопродуктів вважається момент зарахування грошових коштів на розрахунковий рахунок відповідача. Позивач має право без термінів після оплати отримати ПММ в Пунктах реалізації відповідача в межах оплаченого ліміту в літрах (пункт 3.2. Договору).
Відповідно до пунктів 3.4., 3.5. Договору передача ПММ позивачу (пред`явнику паливних карт) здійснюється лише за умови фактичної наявності ПММ на пункті реалізації ПММ на момент проведення Транзакції. Передача ПММ позивачу здійснюється через Пункти реалізації шляхом Транзакцій через надходження на пункт реалізації ПММ паливної карти чи електронного талону відпуску палива з дотриманням встановлених позивачем Лімітів за показниками сумарних лічильників паливнороздавальної колонки, або Актом відпуску нафтопродуктів при неможливості обслуговування паливної картки. 
Згідно пункту 4.3. Договору відповідач зобов`язався, зокрема, поставляти ПММ позивачу на умовах, передбачених даним договором, здійснювати передачу ПММ через Пункти реалізації на всю кількість об`єму у межах проведеної оплати за ціною в період оплати.
Даний договір набирає сили з моменту його підписання сторонами та діє протягом одного року, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань по даному договору (пункт 7.1. Договору).
Сторони у пункті 7.3. Договору погодили, що закінчення строку дії цього договору не звільняє сторони від виконання тих зобов`язань, які виникли за договором протягом строку його дії та залишилися невиконаними.
Матеріалами справи підтверджується, що на виконання умов Договору позивачем згідно виставленого відповідачем рахунку-фактури № 269451 від 07.06.2021 було оплачено шляхом попереднього перерахування відповідачу коштів в сумі 155 452,50 грн за 6345 літрів дизельного палива, що підтверджується платіжним дорученням № 8409 від 08.06.2021 (т.1 а.с.10-11).
Згідно виставленого рахунку-фактури відповідач повинен був відпустити позивачу 6345 літрів дизельного палива за ціною 24,50 грн/л.
Однак в порушення умов Договору відповідач дизельне паливо позивачу не відпустив, у зв`язку з чим позивач звернувся на його належну юридичну  адресу, що вказана також і у Договорі, із претензією вих.№ 129 від 21.07.2021, яка містила вимогу або виконати договірні зобов`язання з поставки пального у кількості 6345 літрів на суму 155 452,50 грн, або повернути сплачені кошти у вказаному розмірі згідно попередньо оплаченого рахунку (т.1 а.с.15-19).  Докази направлення цієї претензії на адресу відповідача надані позивачем до матеріалів справи. Вказана претензія повернута органом поштового зв`язку з відміткою: «за закінченням терміну зберігання».
Як стверджує позивач, він також неодноразово телефонував відповідачу із  проханням здійснити допоставку товару на залишок авансового платежу в сумі 155 452,20 грн або повернути цю суму на розрахунковий рахунок ТОВ «ЗакарпатЄвроТранс», але відповідач усі прохання та вимоги позивача не виконує.
Оскільки відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав, оплачений позивачем товар не поставив та не повернув кошти, отримані в якості передплати за непоставлений товар, позивач звернувся до суду із позовом у цій справі про стягнення суми попередньо перерахованих коштів за Договором у розмірі 155 452,50 грн.
Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає таке.
Укладений між сторонами у справі Договір № 3944 від 14.04.2020 є за своєю правовою природою договором поставки.
Судом апеляційної інстанції оглянуто наданий позивачем оригінал вказаного Договору (т.1 а.с. 98-103) і встановлено, що Даний договір укладено, підписано та скріплено печатками повноважними представниками сторін, а саме: з боку ТОВ «Брент+» - директором Богдан Вітою Вікторівною, а зі сторони ТОВ «ЗакарпатЄвроТранс» - директором Романюк Іваном Івановичем, що спростовує доводи відповідача про те, що цей не укладався шляхом фізичного підписання сторонами, а шляхом приєднання до умов Договору із використанням електронного кабінету.
Пунктом 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Згідно з частиною першою статті 14 Цивільного кодексу України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.
Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно статті 509 Цивільного кодексу України, статті 173 Господарського кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до приписів статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
У справі, що розглядається, правовідносини між сторонами виникли на підставі договору поставки.
Згідно зі статтею 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк товари у власність покупця для виконання його підприємницької діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар та сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до частини другої статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовують загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Згідно зі статтею 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Частиною першою статті 656 Цивільного кодексу України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.
Статтею 663 Цивільного кодексу України передбачено, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.
Частиною другою статті 693 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.
У постанові Верховного Суду від 07.02.2018 у справі № 910/5444/17 зроблено висновок щодо застосування статті 693 Цивільного кодексу України. 
Так, Верховний Суд зазначив, що зі змісту частин першої та другої статті 693 Цивільного кодексу України вбачається, що умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати. Можливість обрання певно визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця. Отже, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця (пункт 21 названої постанови).
Така ж сама правова позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.02.2019 у справі №912/2275/17, від 30.07.2018 у справі №904/4899/18.
Законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця, а тому останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі позову.
Застосування частини другої статті 693 Цивільного кодексу України залежить від обставин щодо фактичної поставки/непоставки товару.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що скаржником не надано жодних доказів того, що ним було поставлено (відпущено) пальне, яке було оплачено позивачем згідно рахунку фактури № 269451 від 07.06.2021 на суму 155452,50 гривень, як і не надано доказів виконання вимог позивача, зазначених у претензії вих.№ 129 від 21.07.2021. 
Відповідно до статті 19 Господарського процесуального кодексу  України  особи, які порушили права і законні інтереси інших осіб, зобов`язані поновити їх, не чекаючи пред`явлення претензії чи позову.
Ухилення відповідача від виконання своїх зобов`язань з поставки товару   або повернення попередньої оплати змусило позивача звернутися до господарського суду із позовом у цій справі.
На підставі вивчення наявних у матеріалах справи доказів місцевий господарський суд, з яким повністю погоджується колегія суддів апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності правових підстав для стягнення з ТОВ «Брент+» на користь ТОВ «ЗакарпатЄвроТранс» суми попередньої оплати за непоставлене за Договором дизельне паливо у кількості 6345 літрів на суму 155 452,50 грн, оскільки покупець - ТОВ «ЗакарпатЄвроТранс» належним чином виконав умови Договору поставки, перерахувавши постачальнику повну суму передоплати за товар, а постачальник - ТОВ «Брент+» в порушення взятих на себе зобов`язань після отримання суми попередньої оплати, не поставив ТОВ «ЗакарпатЄвроТранс» дизельне пальне у кількості 6345 літрів на вказану суму, внаслідок чого покупець вправі вимагати повернення вказаної вартості непоставленого товару, згідно частини другої статті 693 Цивільного кодексу України. 
Таким чином, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції при вирішенні спору правильно застосовано частину другу статті 693 Цивільного кодексу  України, а тому ухвалене у цій справі рішення відповідає нормам матеріального права, що спростовує доводи відповідача про зворотне.
Обґрунтовуючи підстави звернення з апеляційною скаргою, відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, зокрема тих, що є обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки суд розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. На думку відповідача, предмет спору цієї справи містить ознаки, за яких її не можна було розглядати в такому порядку. Також відповідачем у скарзі вказано, що ця справа має виняткове значення, оскільки основною специфікою господарської діяльності відповідача є торгівля пальним, обслуговування наземного транспорту, допоміжна діяльність у сфері транспорту, тощо. 
Однак колегія суддів апеляційної інстанції вважає вказані доводи скаржника безпідставними та такими, що підлягають відхиленню, зважаючи на таке.
Згідно частин першої-четвертої статті 12 Господарського процесуального кодексу України господарське судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного).
Спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.
Умови, за яких суд має право розглядати вимоги про стягнення грошових сум у наказному провадженні, а справи - у загальному або спрощеному позовному провадженні, визначаються цим Кодексом.
За приписами частини п`ятої статті 12 Господарського процесуального кодексу України для цілей цього Кодексу малозначними справами є:
1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 
2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Вказана норма розділяє малозначні справи за різними критеріями:
1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто які визнаються малозначними за законом з урахуванням ціни позову;
2) справи незначної складності, які визнаються малозначними за висновком суду та на розсуд суду з урахуванням та оцінкою конкретних обставин справи та подальшою необхідністю вибору виду провадження для розгляду справи.
При цьому, складність судової справи є суб`єктивною підставою віднесення справи до категорії малозначних, яку суд оцінює під час розгляду відповідної справи.
Відповідно до частини першої статті 247 Господарського процесуального кодексу України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.
Частиною другою статті 247 Господарського процесуального кодексу  України визначено, що у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції господарського суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
Згідно частини першої статті 250 Господарського процесуального кодексу України питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.
Ухвалою Господарського суду Харківської області від 25.08.2021 було визнано дану справу малозначною, відкрито провадження у цій справі № 922/3277/21, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, без проведення судового засідання та за наявними у справі матеріалами. Окрім того, судом запропоновано відповідачу протягом 15-ти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження надати відзив на позов у порядку, передбаченому статтею 178 Господарського процесуального кодексу України та роз`яснено наслідки його неподання без поважних причин.
Також судом першої інстанції в ухвалі від 25.08.2021 звернуто увагу сторін на те, що за клопотанням однієї із сторін розгляд справи може бути проведено в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін (пункт 6 резолютивної частини ухвали).
Дана ухвала Господарського суду Харківської області вручена відповідачу 01.09.2021. 
Проте відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на позовну заяву, як і не подав до суду заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.
Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що строк подання відзиву на позов, встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі було порушено ТОВ «Брент+» у зв`язку із обмеженнями, які введені в дію через пандемію, а на підприємстві є ті, хто перехворів коронавірусом та ті, хто на даний час хворіє або перебуває на самоізоляції, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки ці доводи не підтверджені жодними належними та допустимими доказами, а тому не можуть вважатися причинами, які дійсно  перешкоджали відповідачу подати до суду першої інстанції необхідні на його думку заяви, відзив та документи в обґрунтування своїх заперечень проти позовної заяви.
Також, слід зазначити, що при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження (частина 3 статті 247 Господарського процесуального кодексу України).
Частиною четвертою статті 247 Господарського процесуального кодексу України визначений перелік справ, які не підлягають розгляду у порядку прощеного позовного провадження, до яких віднесені справи: 1) про банкрутство; 2) за заявами про затвердження планів санації боржника до відкриття провадження у справі про банкрутство; 3) у спорах, які виникають з корпоративних відносин, та спорах з правочинів щодо корпоративних прав (акцій); 4) у спорах щодо захисту прав інтелектуальної власності, крім справ про стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 5) у спорах, що виникають з відносин, пов`язаних із захистом економічної конкуренції, обмеженням монополізму в господарській діяльності, захистом від недобросовісної конкуренції; 6) у спорах між юридичною особою та її посадовою особою (у тому числі посадовою особою, повноваження якої припинені) про відшкодування збитків, заподіяних такою посадовою особою юридичній особі її діями (бездіяльністю); 7) у спорах щодо приватизації державного чи комунального майна; 8) в яких ціна позову перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 9) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 3-8 цієї частини.
Аналіз приписів частин 1, 3, 4 статті 12, частин 1, 2 статті 247 Господарського процесуального кодексу України дозволяє дійти висновку, що спрощене позовне провадження, як одна із форм господарського судочинства, призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи, тоді як у загальному позовному провадженні розглядаються справи, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному провадженні. При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує критерії, визначені частиною 3 статті 247 Господарського процесуального кодексу України.
Разом із цим колегія суддів апеляційної інстанції враховує, що ціна позову у даній справі складає 155 452,50 грн, що не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2021, а відтак, цей спір не відноситься до спорів, які не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження, вичерпний перелік яких визначений частиною четвертою статті 247 Господарського процесуального кодексу  України.
У даному випадку суд першої інстанції, встановивши, що ця справа незначної складності та визнавши її малозначною, цілком правомірно розглянув даний спір у порядку спрощеного провадження.
Колегія суддів відхиляє доводи скаржника про те, що справа помилково віднесена судом першої інстанції до справ незначної складності, оскільки:
-зі змісту позовної заяви вбачається, що позиція позивача є цілком зрозумілою та ґрунтується на неналежному виконанні відповідачем умов Договору в частині непоставки дизельного палива, яке попередньо оплачено позивачем; як вказав позивач, ним у повному обсязі проведено передплату товару за Договором та на конкретно визначену суму грошових коштів, що підтверджено відповідними документальними доказами (Договором, рахунком-фактурою, платіжним дорученням); дана сума коштів прийнята відповідачем без зауважень; наведене зумовлювало обов`язок суду встановити факт виконання відповідачем своїх зобов`язань з поставки оплаченого товару, а також дослідити обставини непоставки оплаченого позивачем товару;
-обсяг наданих сторонами матеріалів не свідчить про необхідність суду надавати оцінку значній кількості доказів;
-в процесі розгляду справи в суді першої інстанції відповідач не надавав до суду жодних письмових пояснень або заперечень проти заявленого позову; відповідач взагалі не оспорював обставини та факти, які наводились позивачем у позовній заяві; 
-відповідач не подавав до суду заяву із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження;
-самі по собі обставини важливості та винятковості справи для самого  відповідача та те, що він здійснює продаж нафтопродуктів, не можуть свідчити про те, що суд першої інстанції не мав правових підстав для розгляду даного спору у порядку спрощеного провадження, визнавши цю справу малозначною;
-скаржником не наведено жодних конкретних підстав, з яких суд першої інстанції повинен був розглядати справу в порядку загального позовного провадження.
У суду апеляційної інстанції відсутні підстави для висновку про те, що суд першої інстанції позбавив відповідача можливості належним чином відстоювати свою позицію, оскільки реалізація стороною її процесуальних прав у судовому процесі не пов`язана з порядком розгляду справи та жодним чином не звужує можливості щодо їх використання відповідно до принципів господарського судочинства, а залежить лише від суб`єктивного бажання сторони щодо реалізації таких прав. 
За наведених обставин, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що судом першої інстанції правомірно визнано дану справу незначної складності та малозначною і розглянуто її в порядку спрощеного позовного провадження.
Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Згідно зі статтею 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
В апеляційній скарзі відповідачем не наведено жодних доводів щодо порушення або неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права під час ухвалення додаткового рішення. Не встановлено таких судом апеляційної інстанції і в ході апеляційного перегляду справи. 
Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на зазначене вище, ґрунтуючись на матеріалах справи, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення Господарського суду Харківської області від 25.10.2021 у справі № 922/3277/21 ухвалено з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, з дотриманням норм матеріального і процесуального права та відповідає вимогам відносно законності та обґрунтованості судового рішення, встановленим у статті 236 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку з чим апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Брент+» задоволенню не підлягає.
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на відповідача.
Керуючись статтями 269, 270, 273, пунктом 1 частини першої статті 275, статтями 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Східний  апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Брент+», м. Харків на рішення Господарського суду Харківської області від 25.10.2021 у справі № 922/3277/21 залишити без задоволення.
2.Рішення Господарського суду Харківської області від 25.10.2021 у справі № 922/3277/21 залишити без змін.
3.Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 24.01.2022. 

Головуючий суддя                                                                     С.В. Барбашова

Суддя                                                                                           О.А. Істоміна  

Суддя                                                                                           О.Є. Медуниця