ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/732/22 Справа № 188/86/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Ніколаєва І. К. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2022 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,
при секретарі - Панасенко С.С., 
       
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 12 липня 2021 року у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору, - 

                                        ВСТАНОВИЛА:
       У січні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що між ним та відповідачем АТ «Альфа-Банк» 23 червня 2020 року була укладена угода.
       Банк підтвердив, що приймає пропозицію позивача ОСОБА_1 на укладення Угоди про надання споживчого кредиту №491028412, яка є невід`ємною частиною Договору про банківське обслуговування фізичних осіб. 
       Підставою для угоди є договір про банківське обслуговування фізичних осіб, згідно якого умови споживчого кредиту наступні: тип кредиту: «Кредит готівкою»; сума кредиту - 24 893,70 грн; процентна ставка - 39,90% ; тип ставки - фіксована; строк кредиту - 24 місяці.
       Згідно п.1 Акцепту під час користування кредитом банк надає Позичальнику послуги з розрахунково-касового обслуговування у порядку та на умовах, що визначені цим пунктом та договором. За ці послуги встановлюється комісійна винагорода для банка, а саме: за надання кредиту - 0,00% від суми кредиту, зазначеної в цьому акцепті на укладення угоди без ПДВ; за обслуговування кредиту - 0,00% від суми кредиту, зазначеної в цьому акцепті без ПДВ, комісійна винагорода за переказ коштів та приймання готівки на рахунок в банку сплачується згідно діючих тарифів, тарифи є невід`ємною частиною договору та знаходяться на сайті банку.
       Згідно п.2 Акцепту дата повернення Кредиту - 24 червня 2022 року. Рахунок для сплати заборгованості за угодою № UA 673003460000029093491028412 у банку. Кредит надається Позичальнику для повернення заборгованості за кредитним договором №630278302 від 01 липня 2015 року у розмірі 24 893,70 грн. Спосіб видачі - переказ коштів на рахунок № НОМЕР_1 , що відкритий Позичальнику в АТ «Альфа Банк».
       Згідно Акцепту всі відносини між Позичальником та банком, що не врегульовані цією угодою, регулюються договором. Договір визначає всі інші істотні умови надання та користування кредитом, додатково до тих, що вказані в угоді, діюча редакція якої розміщена на сайті. Угода є невід`ємною частиною договору. Відповідно до Акцепту угода вважається укладеною та набуває чинності з моменту підписання банком акцепту та надання кредиту відповідно до умов угоди та договору.
       Позивач вважає, що при укладенні кредитного договору були порушені його права як споживача, згідно з нормами діючого законодавства України, а саме працівники банку не ознайомили його належним чином з умовами кредитування. Оформлення кредитного договору проходило протягом півгодини, після чого йому було вручено кредитний договір, який він не зміг прочитати із-за дрібного шрифту, а підписав понадіявшись на порядність працівників банку.
       Разом з тим, позивач вважає, що умова кредитного договору про третейське застереження, передбаченого, зокрема п.9.11 Кредитного договору (Публічної пропозиції) від 11 травня 2004 року № 1701-ІV, про те, що справи щодо захисту прав споживачів послуг банку (Кредитної спілки), не підлягають розгляду третейськими судами, а тому з підстав передбачених ч.1 ст.215 ЦК України, оспорюваний пункт 9.11 кредитного договору щодо третейського застереження є недійсним.
       Крім того, позивачем було зазначено, що відповідно до п.8.9 кредитного договору (Публічної пропозиції) банк має право здійснювати обробку персональних даних клієнта, в тому числі, але не виключно, збирати, реєструвати, накопичувати, зберігати, надавати, використовувати та поширювати через бюро кредитних історій інформацію про клієнта, про умови цього договору, про стан заборгованості клієнта за договором, про виконання клієнтом зобов`язань за цим договором, а тому вважає, що п.8.9. кредитного договору є незаконним та суперечить абз.5,11 п.2 ст.8 ЗУ « Про захист персональних даних» .
       На думку позивача, вказаний договір не можна вважати таким, що підписаний належним чином та згідно з вимогами чинного законодавства України, оскільки простий електронний підпис не дає змоги ідентифікувати особу-підписанта, а тільки підписання документа електронним удосконаленим підписом свідчить про достовірність даних підписанта та фактично ідентифікує підписанта. Вважає, що відповідачем не надано жодного доказу, які свідчили би про те, що оскаржуваний договір був дійсно укладений та підписаний сторонами відповідно до вимог чинного законодавства України. 
       У зв`язку з викладеним, ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним кредитний договір № 491028412 від 23 червня 2020 року.
       Рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 12 липня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ «Альфа-Банк» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору - залишено без задоволення.
       В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а також на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.
       АТ «Альфа-Банк», відповідно до ст. 360 ЦПК України, подало відзив, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги.
       Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, з наступних підстав.
       Судом встановлено, що 23 червня 2020 року між АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 укладено Угоду про надання споживчого кредиту №491028412, яка є невід`ємною частиною Договору про банківське обслуговування фізичних осіб. Підставою для укладення Угоди є договір про банківське обслуговування фізичних осіб. Згідно чого, умови споживчого кредиту: тип кредиту: «Кредит готівкою»; сума кредиту - 24 893,70 грн; процентна ставка - 39,90%; тип ставки - фіксована; строк кредиту - 24 місяці.
       Встановлено, що кредит надавався позивачеві для повернення заборгованості за кредитним договором № 3027302 від 01 липня 2015 року, у сумі 24 893,70 грн, спосіб видачі - переказ коштів на рахунок № НОМЕР_1 , що відкритий Позичальнику в АТ «Альфа Банк».
Згідно Акцепту всі відносини між Позичальником та Банком, що не врегульовані цією угодою, регулюються договором. Договір визначає всі інші істотні умови надання та користування кредитом, додатково до тих, що вказані в угоді, діюча редакція якої розміщена на сайті. Угода є невід`ємною частиною договору. Відповідно до Акцепту угода вважається укладеною та набуває чинності з моменту підписання банком акцепту та надання кредиту відповідно до умов угоди та договору.
       Залишаючи позовні вимоги без задоволення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про недобросовісність відповідача при укладенні кредитного договору від 23 червня 2020 року та невідповідності змісту правочину цивільному законодавству, які потягнули б за собою в цілому визнання недійсним такого договору кредиту. 
       В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що суд першої інстанції не звернув увагу на невідповідність кредитного договору нормам встановленим ч.2 ст.11 "Про захист прав споживачів" та ст. 9 ЗУ "Про споживче кредитування".
       Однак, колегія суддів не приймає до уваги такі доводи апелянта з наступних підстав.
       За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
       Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦУ України).
       Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
       Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).
       Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
       Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі.
       Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
       Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
       Статтею 203 Цивільного Кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: 
       1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам;
       2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;
       3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;
       4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;
       5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним;
       6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
       Таким чином, Кредитний договір №491028412 від 23 червня 2020 року, на підставі якого ОСОБА_1 отримав кредит, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 39,90 % річних, відповідає всім вимогам цивільного законодавства, а також вимогам, встановленим спеціальним законодавством, яке безпосередньо контролює відносини у сфері споживчого кредитування. 
       При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що ОСОБА_1 є дієздатною особою, яка в повній мірі має можливість усвідомлювати свої дії та керувати ними, розуміти наслідки вчинення певних дій та можливість відмовитись від вчинення таких дій, що будуть суперечити її інтересам.
       Так, підписанням Договору, ОСОБА_1 підтвердив свою згоду із запропонованими умовами кредитного договору, що свідчить про його вільне волевиявлення, спрямоване на укладення договору саме на тих умовах, що у ньому визначені. 
       Отже, укладення спірного договору відбулося відповідно до чинного законодавства, з вільного волевиявлення апелянта та без будь-яких перешкод з боку відповідача.
       Також колегія судів звертає увагу на те, що позивач добровільно звернувся до банку за отриманням кредиту та йому була надана можливість детально ознайомитися з умовами кредитного договору, тобто, ОСОБА_1 , відповідно до п.6 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів", згідно якої споживач має право протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладання договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин, мав право відмовитись від підписання кредитного договору, якщо, як він зазначає в апеляційній скарзі та у тому числі й своїй позовній заяві, договір містив несправедливі умови або були інші підстави, які змусили його засумніватись в законності договору, однак, як вбачається із матеріалів справи, позивач у встановленому порядку, починаючи з моменту укладення спірного договору, а саме з 23 червня 2020 року, та до моменту звернення до суду із даним позовом, не відмовився від виконання умов кредитного договору та не інформував відповідача про неможливість виконання своїх зобов`язань за кредитним договором.
       Водночас, відповідно до ст. 638 ЦК України, договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду договору, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
       З огляду на наявні в матеріалах даної цивільної справи докази виконання відповідачем обов`язку щодо надання позивачу інформації про умови отримання кредиту, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що правові підстави для визнання спірного кредитного договору недійсним - відсутні, адже сторони були наділені необхідним обсягом цивільної дієздатності, волевиявлення було вільним та направлене на настання наслідків, передбачених таким договором, а тому він є укладеним відповідно до норм чинного законодавства.
       Крім того, колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_1 ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції не надав жодного належного та допустимого доказу на підтвердження факту недійсності спірного договору та порушення його прав або ж факту протиправної поведінки відповідача, тоді як, відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
       Інші доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права, не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до чинного законодавства, та не спростовують законність оскаржуваного судового рішення.
       Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
       Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх.
       Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
       Враховуючи вищевикладене, колегія суддів, розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, тому підстави для скасування оскаржуваного судового рішення відсутні.
       Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       За таких обставин, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.
       Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи судове рішення без змін, не змінює розподіл судових витрат.
       Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
       Рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 12 липня 2021 року - залишити без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

       Головуючий:                                                          В.С. Городнича

       Судді:                                                                          О.В. Лаченкова

                                                                        М.Ю. Петешенкова