ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
25 січня 2022 року           справа №200/3702/21 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Блохіна А.А., суддів Геращенко І.В., Міронова Г.М. розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Херсонській області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30 серпня 2021 р. у справі № 200/3702/21 (головуючий І інстанції Череповський Є.В.) за позовом ОСОБА_1 до управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області, управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Херсонській області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання нарахувати та виплатити заборгованість зі страхових виплат, -
                                                              У С Т А Н О В И В:

02.04.2021 ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернувся до суду з позовом до управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області (далі – відповідач1) про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання нарахувати та виплатити заборгованість зі страхових виплат.
В обґрунтування позову Позивач зазначив, що є отримувачем страхових виплат, у даний час перебуває на обліку у Каховському відділенні управління ВД ФССУ в Херсонській області, до цього перебував на обліку у Великоновосілківському відділенні УВД ФСС України в Донецькій області. Однак відповідач1 страхові виплати з 01 квітня 2017 року припинив. 18.03.2021 позивач через свого представника звернувся до відповідача1 з заявою про нарахування та виплату заборгованості зі страхових виплат за період з 01.04.2017 по 31.01.2019, однак відповідач1 відмовив у виплаті. Позивач вважає бездіяльність відповідача1 щодо відмови у поновленні нарахування та виплати страхових платежів у визначений період такими, що порушують його конституційні права, Закон України “Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування”.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 30 серпня 2021 р. у справі № 200/3702/21 позов задоволено частково, внаслідок чого визнано протиправною та скасовано постанову відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у м. Маріуполі № 0546/20161/12 від 10.04.2017 про припинення ОСОБА_1 щомісячних страхових виплат з 01.04.2017 та зняття його з обліку. Зобов`язано управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Херсонській області в особі Каховського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Херсонській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заборгованість зі страхових виплат за період з 01.04.2017 по 31.01.2019 на рахунок, відкритий у ПАТ “Державний ощадний банк України”.
В задоволенні решти позовних вимог – відмовлено.
Відповідач - управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Херсонській області не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржене судове рішення в частині задоволення позовних вимог до управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Херсонській області та прийняти в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог до управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Херсонській області.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суми страхових виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в робочих органах виконавчої дирекції Фонду, в яких зберігались справи про страхові виплати до початку антитерористичної операції, та тимчасової окупації українських територій, в порядку визначеному виконавчою дирекцією Фонду.  
Справу розглянуто в порядку письмового провадження у відповідності до ст. 311 КАС України.
Відповідно до вимог ч. 1,2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.  
Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, перевірила матеріали справи, вивчила доводи апеляційної скарги, і дійшла  висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що позивач – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є отримувачем щомісячних страхових виплат у разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .
Відповідно до довідки від 11.11.2014 № 1411001410, позивача було взято на облік як внутрішньо переміщену особу. Фактичне місце проживання/перебування: АДРЕСА_2 .
Відповідно до довідки від 01.11.2016 № 0000018866, позивача було взято на облік як внутрішньо переміщену особу. Фактичне місце проживання/перебування: АДРЕСА_3 .
Відповідно до довідки від 29.11.2018 № 6518000187, позивача було взято на облік як внутрішньо переміщену особу. Фактичне місце проживання/перебування: АДРЕСА_4 .
ОСОБА_1 з серпня 2014 року перебував на обліку у Маріупольському міському відділенні управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області. 
Постановою відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у м. Маріуполі № 0546/2016112 від 10.04.2017 позивачу припинено всі страхові виплати з 01.04.2017 та знято з обліку його справу 31.03.2017, з підстав припинення виплат ВПО згідно з рішенням комісії.
Постановою Каховського відділення №2105/20161/20161/13 від 01.03.2019 продовжено раніше призначені щомісячні страхові виплати з 01.02.2019 по 31.07.2019 включно.
22.03.2019 Каховське відділення винесло постанову №2105/20161/20161/14 про призначення потерпілому перерахованої щомісячної страхової виплати з 01.03.2019 по 3107.2019 включно.
Постановою Каховського відділення від 13.08.2019 № 2105/20161/20161/15 позивачу продовжено раніше призначену щомісячну страхову виплату з 01.08.2019 по 31.01.2020 включно.
Постановою Каховського відділення від 10.02.2020 № 2105/20161/20161/17 позивачу продовжено раніше призначену щомісячну страхову виплату з 01.02.2020 по 31.07.2020 включно.
Постановою Каховського відділення від 28.08.2020 № 2105/20161/20161/19 позивачу продовжено раніше призначену щомісячну страхову виплату з 01.08.2020 по 31.01.2021 включно.
Постановою Каховського відділення від 24.02.2021 № 2105/20161/20161/20 позивачу продовжено раніше призначену щомісячну страхову виплату з 01.02.2021 по 31.07.2021 включно.
18.03.2021 представник позивача звернувся до управління виконавчої дирекції ФСС України в Донецькій області за нарахуванням та виплатою заборгованості зі страхових виплат.
Згідно листа відповідача1 № 01.04/15-627 від 24.03.2021, з 01 квітня 2017 року потерпілому припинено нарахування щомісячних страхових на підставі рішення комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат управління соціального захисту населення Приморського району м. Маріуполь (протокол комісії від 26.01.2017 року № 31).
У лютому 2019 року ОСОБА_1 як внутрішньо переміщеній особі продовжено страхові виплати Каховським відділенням управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Херсонській області, яке має актуальні банківські рахунки, що є суттєвим для своєчасного виконання судового рішення, і аналогічні повноваження з розгляду питання виплати заборгованості по страховим виплатам.
Відповідачі в даних правовідносинах є суб`єктами владних повноважень у відповідності до приписів п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.
Статус внутрішньо переміщеної особи врегульований  Законом України “Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб” від 20.10.2014р. №1706-VII  (далі - Закон № 1706-VII).
Статтею 7 Закону України “Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб” визначено, що для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України. 
Питання щодо страхових виплат врегульовані Законом України “Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування”.
У відповідності до вимог ст. 46 Закону України “Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування”, страхові виплати і надання соціальних послуг припиняються: 1) на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 2) на весь час, протягом якого потерпілий перебуває на державному утриманні, за умови, що частка виплати, яка перевищує вартість такого утримання, надається особам, які перебувають на утриманні потерпілого; 3) якщо з`ясувалося, що виплати призначено на підставі документів, які містять неправдиві відомості. Сума витрат на страхові виплати, отримані застрахованим, стягується в судовому порядку; 4) якщо страховий випадок настав внаслідок навмисного наміру заподіяння собі травми; 5) якщо потерпілий ухиляється від медичної чи професійної реабілітації або не виконує правил, пов`язаних з установленням чи переглядом обставин страхового випадку, або порушує правила поведінки та встановлений для нього режим, що перешкоджає одужанню; 6) в інших випадках, передбачених законодавством.
Відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження наявності підстав для припинення позивачеві страхових виплат, передбачених діючим законодавством.
Положення статті 1 Конвенції, Статті 1 Додаткового протоколу до  Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених      законом      або загальними принципами міжнародного права, положення.      
Статтею 14 Конвенції визначено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.
Відповідно до положень Конституції   України, в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість     діяльності     держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (статті     1,     3 Конституції України). Право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов`язковим    державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел (ч.2    ст.46 Основного Закону України) і забезпечується частиною другою    статті 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю,     заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. 
Статтею 24 Конституції України  встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
В даному випадку наявність або відсутність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи створює для нього, на відміну від інших громадян України, певні перешкоди в отриманні страхових виплат, та потребує від людини здійснення додаткових дій, не передбачених  Законами.
Відповідно до  ст. 64 Конституції України,  конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених   Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.
Суд зазначає, що ні воєнний, ні надзвичайний стан в Україні не запроваджено.
Згідно з частиною 2  ст. 14 Закону України від 20 березня 2003 року № 638-IV “Про боротьбу з тероризмом”  у районі проведення антитерористичної операції можуть вводитися тимчасово обмеження прав і свобод громадян.
Статтею 1 Закону України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII “Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції” встановлено, що територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України “Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України” від 14 квітня 2014 року № 405/2014.
Відповідно до статті 92 Конституції України, виключно законами України визначаються, зокрема: права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина; основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров`я; екологічної безпеки (пункти 1, 6).
Стаття 2 Закону України “Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні” передбачає, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Згідно зі  статтею 3 Закону України “Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні”, місце проживання - це житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає постійно або тимчасово.
Відповідно до  статті 29 ЦК України, місце проживання фізичної особи - це житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Частина 6  статті 29 ЦК України   дозволяє фізичній особі мати кілька місць проживання.
Отже, виходячи із зазначених норм законодавства, правової та соціальної природи страхових виплат, право громадянина на призначення йому страхових виплат не можна пов`язувати з такою умовою, як постійне місце проживання (реєстрація місця проживання), а держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначені страхові виплати.
Відповідно до п. 2 ч. 1  ст. 1 Закону України “Про запобігання та протидії дискримінації в Україні”, дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними, зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користування правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.
Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі  Конституції України  гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.
Як свідчить аналіз практики Європейського суду, у контексті Європейської конвенції, до майна належать, крім рухомих і нерухомих речей, також і право на пенсію (справа „Мюллер проти Австрії").
У рішенні від 8 липня 2004 року “Ілашку та інші проти Молдови та Росії” ЄСПЛ, задовольняючи позов щодо Молдови, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем “Молдавської Республіки Придністров`я” (МРП). Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов`язання за статтею 1         Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.
Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суд при розгляді цієї справи враховує практику ЄСПЛ, у тому числі й рішення в справах “Пічкур проти України”, “Ілашку та інші проти Молдови та Росії” як джерело права відповідно до  статті 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини”.
Законом України “Про запобігання та протидії дискримінації в Україні”, так і практикою ЄСПЛ встановлено, що дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях.
У статті 14 Конвенції  про захист прав людини і основоположних свобод   зазначено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.
Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення    статті 24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати право громадянина на одержання призначеної йому пенсії незалежно від того, де проживає особа, якій призначені страхові виплати.
Суд зазначає, що група інвалідності встановлена позивачу безстроково та Законом   1105-XIV не передбачено припинення страхових виплат у зв`язку з прийняттям рішення комісії з розгляду питань, пов`язаних з призначенням (відновленням) соціальних виплат (пенсій) внутрішньо переміщеним особам.
Статтею 19 Конституції України  встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені    Конституцією    та законами України.
Згідно із ч.1 і ч. 2 ст. 77 КАС України,  кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених  статтею 78 цього Кодексу.       
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що відповідач1, припинивши страхові виплати позивачу, діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Щодо обраного позивачем способу захисту порушеного права, а саме: визнання бездіяльності щодо відмови у нарахуванні та виплаті страхових виплат, суд зазначає, що в даному випадку допущення бездіяльності суб`єктом владних повноважень є способом реалізації наданої суб`єкту владних повноважень компетенції. Самі по собі дії або бездіяльність не тягнуть за собою настання будь-яких негативних наслідків для особи. Правові наслідки для позивача тягне акт індивідуальної дії – постанова відповідача1 № 0546/20161/12 від 10.04.2017. Отже достатнім та необхідним способом захисту порушеного права позивача є визнання протиправною та скасування постанови відділення виконавчої дирекції ФССНВВ та ПЗ у м. Маріуполі № 0546/20161/12 від 10.04.2017.
Частиною 7 статті 47 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" передбачено, що якщо потерпілому або особам, які мають право на одержання страхової виплати, з вини Фонду своєчасно не визначено або не виплачено суми страхової виплати, ця сума виплачується без обмеження протягом будь-якого строку та підлягає коригуванню у зв`язку із зростанням цін на споживчі товари та послуги в порядку, встановленому статтею 34 Закону України "Про оплату праці".
Також, розглядаючи вказану справу відносно окремого порядку виплат, суд  зазначає наступне.
Постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 335 внесено зміни до      постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 № 365 “Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам”, а саме, п.15 викладено в такій редакції: "Орган, що здійснює соціальні виплати, на підставі рішення комісії призначає (відновлює) таку соціальну виплату з місяця, в якому надійшла заява внутрішньо переміщеної особи. Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.", а п.18 доповнено реченням такого змісту: "Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.".
За змістом конституційних норм (ст.ст.113,116,117 Конституції України), Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.
Конституційний Суд України у своїх рішеннях № 20-рп/2011 від 26 грудня 2011 року та № 2-рп-99 від 02 березня 1999 року висловив позицію, згідно з якою Кабінет Міністрів України є органом, який забезпечує проведення державної політики у соціальній сфері, повноважний вживати заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина та проводити політику у сфері соціального захисту.
Конституційне поняття "Закон України", на відміну від поняття "законодавство України", не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах повноважень. Зміни до      закону      вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.
Судом встановлено, що жодних змін у Закон №1105-XIV з приводу особливостей виплати заборгованості з соціальних виплат особам, які є внутрішньо переміщеними особами, Верховною Радою не приймались.
Згідно матеріалів справи, позивач з лютого 2019 року перебуває на обліку та отримує щомісячні страхові виплати у Каховському відділенні управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Херсонській області, який є структурним підрозділом управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Херсонській області, та з 01 лютого 2019 року саме цим відділенням позивачу виплачуються щомісячні страхові виплати.
Оскільки станом на день винесення рішення по справі позивач знаходиться на обліку в Каховському відділенні управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Херсонській області, то саме ним підлягає виконанню нарахування та виплата заборгованості зі страхових виплат позивачу з 01 квітня 2017 року по 31 січня 2019 року.
Суд враховує, що позивач, вимоги якого виникли у зв`язку із тим, що попередньо призначені йому суми страхових виплат не отримані ним з вини органу Фонду, і ці вимоги спрямовані на виплату йому призначених страхових виплат за минулий час. Та такі вимоги не обмежуються будь-яким строком.
З огляду на те, що суд дійшов висновку, що дії суб`єкта владних повноважень щодо невиплати позивачеві страхових виплат за спірний минулий період були протиправними, відтак права позивача підлягають відновленню шляхом зобов`язання відповідача2 в особі Каховського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Херсонській області нарахувати та виплатити позивачу заборгованість зі страхових виплат за спірний період на рахунок, відкритий у ПАТ “Державний ощадний банк України”.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення позову.
Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи наведене, колегія суддів не знаходить правових підстав для задоволення апеляційної скарги і відповідно для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, правові висновки суду першої інстанції скаржником не спростовані.
Керуючись 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
                                                                    ПОСТАНОВИВ  :

Апеляційну скаргу управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Херсонській області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30 серпня 2021 р. у справі № 200/3702/21 - залишити без задоволення.                                        
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30 серпня 2021 р. у справі № 200/3702/21 - залишити без змін.                                                                                        
Повне судове рішення складено 25 січня 2022 року.    
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                                                А.А. Блохін

Судді                                                                                                     І.В. Геращенко

                                                                                                               Г.М. Міронова