Постанова 
Іменем України
 
16 лютого 2022 року
м. Київ
 
справа № 219/5297/20
провадження № 61-17226св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Фаловської І. М.,
суддів: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Сердюка В. В., Стрільчука В. А., 
 
учасники справи:
позивач - орган опіки та піклування Бахмутської міської ради,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу органу опіки та піклування Бахмутської міської ради на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 12 травня 2021 року в складі судді Фролової Н. М. та постанову Донецького апеляційного суду від 22 вересня 2021 року в складі колегії суддів: Новікової Г. В., Кішкіної І. В., Хейло Я. В.
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2020 року орган опіки та піклування Бахмутської міської ради звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , просивши: позбавити останніх батьківських прав відносно малолітніх дітей:            ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 і передати їх під опіку органу опіки та піклування Бахмутської міської ради; стягнути з відповідачів аліменти на утримання малолітніх дітей у розмірі не менше 50% від прожиткового мінімуму.
Позовна заява мотивована тим, що відповідачі є батьками малолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Однак, відповідачі злісно ухиляються від виконання батьківських обов`язків щодо цих дітей, не займаються їх вихованням, не цікавляться їх розвитком, не піклуються про фізичний і духовний розвиток дітей, не забезпечують необхідного їм харчування, медичного догляду, лікування, не створюють умов для отримання освіти та не забезпечують матеріально.
Діти перебувають на первинному обліку дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування в службі у справах дітей управління молодіжної політики та у справах дітей Бахмутської міської ради. 
Рішенням виконкому Бахмутської міської ради від 17 травня 2017 року        № 129 діти були тимчасово влаштовані в державний заклад на повне державне утримання за заявою батьків у зв`язку з тим, що родина перебувала у важкому матеріальному становищі, батьки не мали на той час житла.
Рішенням виконкому Бахмутської міської ради від 13 грудня 2017 року        № 281 діти були передані на виховання батькам та проживали у найманій квартирі за адресою:  АДРЕСА_1 . Після повернення дітей на виховання батькам родина перебувала під соціальним супроводом Бахмутського міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, а діти перебували на обліку в службі у справах дітей як такі, що опинились в складних життєвих обставинах. У квартирі, де проживали діти санітарно-гігієнічний стан житла був задовільний, у кімнатах прибрано, в наявності були продукти харчування. Але у вересні 2019 року сталася пожежа, під час якої вдома були лише діти: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . Після пожежі квартира стала непридатною для проживання. Відповідач ОСОБА_1 стала зловживати спиртними напоями, періодично проживала у друзів та не виконувала батьківські обов`язки, діти мешкали у знайомих без матері та батька. Фактичне місце проживання ОСОБА_2 на той час не було відомо, спеціаліста служби у справах дітей він не відвідував.
Одразу після пожежі діти були влаштовані до дитячого відділення КНП «Багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування м. Бахмута», а потім тимчасово влаштовані до родини помічника вихователя дитячого садка, який відвідували діти, -  ОСОБА_6 .
Рішеннями виконкому Бахмутської міської ради від 09 жовтня 2019 року    № 250, № 251, № 252 дітям надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування.
З 03 січня 2020 року малолітні діти влаштовані до Центру соціально-психологічної реабілітації дітей м. Лиман Донецької області, де перебували на час звернення із позовом. Відповідно до листа адміністрації закладу від 27 квітня 2020 року № 248, батьки дітей - ОСОБА_2 та ОСОБА_1 дітей не відвідували, не проявляли інтерес до їх життя, виховання, розвитку та стану здоров`я.
За час перебування дітей на профілактичному обліку в службі у справах дітей із відповідачами систематично проводилась профілактично-роз`яснювальна робота щодо належного виконання батьківських обов`язків, до їх відома доводились норми діючого законодавства України щодо відповідальності, яку вони несуть за виховання та утримання своїх дітей.
Відповідачі притягувались до адміністративної відповідальності за невиконання батьківських обов`язків.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області                         від 12 травня 2021 року у задоволенні позовних вимог органу опіки та піклування Бахмутської міської ради відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позбавлення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 батьківських прав це крайній та недоцільний у даному випадку захід, що не забезпечуватиме інтересів самих дітей, оскільки відповідачі активно заперечували проти позову, уклали договір про надання правової допомоги з метою захисту їх прав при розгляді справи, що свідчить про їх намір відстоювати свої права на дітей, щире бажання відповідачів змінити своє ставлення до батьківських обов`язків та намагання змінити свою поведінку, розуміння своєї вини в упущенні деяких моментів у вихованні дітей. Також суд першої інстанції врахував, що батьки вивезли дітей із зони проведення антитерористичної операції, батько дітей зареєструвався із дітьми як внутрішньо переміщена особа, родина після вимушеного переселення із зони проведення антитерористичної операції опинилася в складних життєвих умовах, але батьки по можливості організовували побут; санітарно-гігієнічний стан житла до пожежі був задовільний, у кімнатах прибрано, у наявності були продукти харчування, виховували та утримували дітей, що у сукупності не дало можливості стверджувати про свідоме нехтування відповідачами своїми батьківськими обов`язками та ухилення від їх виконання, щоб необхідно було позбавляти відповідачів батьківських прав. Враховуючи, що позовні вимоги про передання малолітніх дітей під опіку органу опіки та піклування, а також стягнення аліментів є похідними від вимог про позбавлення батьківських прав, які не підлягали задоволенню, позовні частини в цій частині також є необґрунтованими.
Постановою  Донецького апеляційного суду від 22 вересня 2021 року апеляційну скаргу органу опіки та піклування Бахмутської міської ради залишено без задоволення, а рішення Артемівського міськрайонного суду від 12 травня 2021 року - без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів дійшов правильного висновку про те, що позбавлення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 батьківських прав є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи позивачем не доведено. Разом із цим, суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні похідних позовних вимог - передання малолітніх дітей під опіку органу опіки та піклування та стягнення аліментів є похідними від вимог про позбавлення батьківських прав, які не підлягали задоволенню, позовні частини в цій частині також є необґрунтованими.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
20 жовтня 2021 року орган опіки та піклування Бахмутської міської ради надіслав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області                     від 12 травня 2021 року та постанову Донецького апеляційного суду від      22 вересня 2021 року.
У касаційній скарзі заявник просить скасуватирішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 12 травня 2021 року та постанову Донецького апеляційного суду від 22 вересня 2021 року, і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 03 листопада 2021 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.
Указана справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 21 січня 2022 року справу призначено до судового розгляду.
Касаційна скарга мотивована тим, що в оскаржуваних рішеннях судами застосовано норми права без урахування висновків щодо їх застосування у подібних спірних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду: від 03 травня 2018 року у справі № 214/1048/15-ц, від 18 липня       2018 року у справі № 206/3044/16-ц, від 13 березня 2019 року у справі                    № 631/2406/15-ц, від 23 квітня 2020 року у справі № 420/1075/17, від           06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19. 
Крім того, заявник зазначає, що суди першої та апеляційної інстанції порушили норми процесуального права, а саме не дослідили належним чином надані позивачем докази та не надали належної оцінки всім доказам, наданим позивачем, та як наслідок, не правильно не встановили наявність або відсутність підстав для позбавлення відповідачів батьківських прав. Ці обставини свідчать про порушення судами частини третьої статті 411 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
Касаційна скарга подана на підставі пунктів 1, 4 частини першої статті 389 ЦПК України.
Позиція інших учасників справи
Відзив на касаційну скаргу у встановлений судом строк не надходив.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_2 ,           ІНФОРМАЦІЯ_4 , є батьками малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
ОСОБА_2 є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується довідкою від 11 лютого 2015 року № 1419036462 про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України, районів проведення антитерористичної операції та населених пунктів, розташованих на лінії зіткнення, виданою управлінням праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради. Разом із ОСОБА_2 на неокуповану територію України прибули діти: ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 Адреса проживання: АДРЕСА_2 .
Наказом служби у справах дітей управління молодіжної політики та у справах дітей Бахмутської міської ради від 04 квітня 2017 року № 10 малолітні діти: ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 поставлені на профілактичний облік служби у справах дітей, як дітей, які проживають у родині, де батьки ухиляються від виконання батьківських обов`язків.
Рішенням виконавчого комітету Бахмутської міської ради від 17 травня 2017 року № 129, ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 влаштовано тимчасово строком на 6 місяців до державного закладу на повне державне забезпечення у зв`язку з тим, що діти проживають в сім`ї, яка опинилась в складних життєвих обставинах. 13 грудня 2017 року їх було передано на виховання та проживання батькам: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Згідно акту закладу охорони здоров`я та органу внутрішніх справ України від 20 вересня 2019 року, цього дня о 09-00 годині в КНП «Багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування м. Бахмут» виявлено покинутих дітей:  ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 
Рішенням виконавчого комітету Бахмутської міської ради від 09 жовтня 2019 року ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування.
03 січня 2020 року ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 прийнято до центру соціально-психологічної реабілітації дітей м. Лиман Донецької області, що підтверджується відповідним актом. Під час їх перебування у цьому закладі, батьки (відповідачі) дітей не відвідували, не проявляли інтерес до їх життя, виховання, розвитку та стану здоров`я.
Розпорядженням Голови Словянської районної державної адміністрації Донецької області від 05 листопада 2020 року № 38/3-20 створено прийомну сім`ю на базі родини ОСОБА_7 та передано до неї на виховання та спільне проживання малолітніх дітей, зокрема,  ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 
ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 10 грудня     2019 року належить квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_3 .
11 січня 2021 року ОСОБА_1 звернулася із заявою до управління молодіжної політики та у справах дітей Бахмутської міської ради про надання їй дозволу на спілкування з її малолітніми дітьми, які мають статус дітей позбавлених батьківського піклування, які на даний час виховуються в прийомній сім`ї на базі родини ОСОБА_7 ( ОСОБА_7 та ОСОБА_10 ).
Згідно із листом Голови Черкаської селищної ради від 20 січня 2021 року    № 51/02.1-08, комісією у складі трьох спеціалістів було здійснено вихід       15 січня 2021 року до прийомної сім`ї ОСОБА_7 щодо розгляду питання доцільності або недоцільності надання дозволу на спілкування малолітніх дітей з батьками: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Після спілкування з малолітніми дітьми комісія вирішила, що їх спілкування з матір`ю є недоцільним. Діти категорично відмовилися бачити і спілкуватися з матір`ю, мотивуючи це тим, що за час проживання у цій родині вони були постійно голодними, батьки перебуваючи у нетверезому стані знущалися з них та били. У прийомній сім`ї ОСОБА_7 всі потреби дітей задовольняються в повному обсязі, прийомні батьки відповідально ставляться до свої обов`язків, створюють всі належні умови для всебічного розвитку та виховання дітей, захищаючи їх права та законні інтереси. Взаємини у сім`ї дружні, в родині панує взаємоповага та порозуміння між дітьми та прийомними батьками.
Згідно акту обстеження житлово-побутових умов проживання родини ОСОБА_7 , після виїзду до прийомної сім`ї, бесіди з прийомними дітьми, комісія вирішила, що в родині панує позитивний мікроклімат. Всі потреби дітей задовольняються в повному обсязі. Прийомні батьки створили належні умови для розвитку і виховання дітей. Родина знаходиться під соціальним супроводом з моменту влаштування дітей до сім`ї. 
Рішенням комісії з питань захисту прав дитини при виконкомі Бахмутської міської ради від 26 січня 2021 року відмовлено у наданні дозволу на спілкування з малолітніми дітьми як недоцільне з урахуванням думки дітей.  
За висновком органу опіки та піклування Бахмутської міської ради від        28 травня 2020 року № 01/11-425, враховуючи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ухиляються від виконання батьківських обов`язків щодо їх дітей, є доцільним позбавити їх батьківських прав.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
За касаційною скаргою рішення судів першої та апеляційної інстанцій, визначені у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України оскаржуються на підставі пунктів 1, 4частини другої статті 389 ЦПК України.
Відповідно до статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право 
на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (частина третя статті 51 Конституції України).
За частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18).
ЄСПЛ зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09,   § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).
Статтею 150 СК України визначено обов`язок батьків щодо виховання та розвитку дитини.
Згідно з частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Звертаючись до суду із позовною вимогою про позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , позивач посилалась, зокрема, на те, що відповідачі злісно ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дітей, не приймають участі у житті їх дітей, не забезпечують необхідного утримання дітей.
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України, у якій зазначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.
Відповідно до частин четвертої-шостої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.
Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками.
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
У постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі                         № 553/2563/15-ц зроблено висновок по застосуванню пункту 2 частини першої статті 164 СК України і вказано, що «ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками».
Подібні правові висновки щодо застосування відповідних норм СК України викладені у постановах Верховного Суду: від 23 січня 2020 року в справі              № 755/3644/19, від 23 червня 2021 року в справі № 953/17837/19, від           28 липня 2021 року в справі № 554/9586/19, від 22 вересня 2021 року в справі № 640/12266/16-ц.
У постанові Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі                         № 643/7876/18 зазначено, що, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті споріднення з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Зважаючи на те що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.
 Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява               № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, виходили з того, що позбавлення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які не в повній мірі здійснюють виконання своїх батьківських обов`язків, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено. Разом із цим, оскільки позовні вимоги про передачу малолітніх дітей під опіку органу опіки та піклування та стягнення аліментів є похідними від вимог про позбавлення батьківських прав, вони також не підлягали задоволенню.
Таким чином, суд першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, зробив правильний висновок про те, що підстави, передбачені частиною першою статті 164 СК України для позбавлення відповідачів батьківських прав, відсутні. 
Позивачем при розгляді справи у судах першої та апеляційної інстанцій не надано належних та допустимих доказів на підтвердження умисного ухилення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 від виконання його батьківських обов`язків щодо їх дітей: ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .  
Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів;                        3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).
Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Здійснюючи правосуддя, ЄСПЛ керується, у тому числі, принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Таким чином, при розгляді даної справи суди першої та апеляційної інстанцій, крім іншого, також мали враховувати принцип пропорційності з метою дотримання при розгляді справи та ухваленні рішень «справедливого балансу» сторін, обов`язково враховуючи найвищі інтереси дитини.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідачі хоча й не в повній мірі, проте в міру своїх здібностей і можливостей займаються вихованням дітей, бажають їх повернути в сім`ю, намагаються не втратити з ними зв`язок, а також активно заперечували проти позбавлення їх батьківських прав. Крім того, відповідач ОСОБА_1 (мати) намагалась створити їм належні умови для проживання після втрати місця проживання внаслідок пожежі, шляхом придбання для їх спільного проживання квартири. Активна позиція відповідачів в суді першої та апеляційної інстанцій, надання ними доказів, свідчить про те, що вони не є тими особами, щодо яких існує необхідність позбавлення батьківських прав.
Відповідно до частини другої статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні спору щодо позбавлення батьківських прав (частини перша та друга статті 171 СК України).
За частиною третьою статті 171 СК України суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.
Судом апеляційної інстанції було надано належну оцінку думці дітей щодо їх батьків (небажання спілкуватися з ними) враховуючи їх малолітній вік та можливість критичного мислення у відповідні ситуації (перебування дітей у прийомній сім`ї), та правильно встановлено, що відповідні обставини не можуть свідчити про наявність підстав для позбавлення відповідачів батьківських прав.
Разом із цим, позивачем при розгляді справи не надано достатніх доказів того, що діти були свідками насильства, що відбувалося між батьками (відповідачами), або вчинення насильства батьками щодо дітей, жорстокого поводження з дітьми.
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
З урахуванням якнайкращих інтересів дітей, бажання відповідачів брати участь у вихованні та спілкуванні з дітьми (дочкою та синами) та з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 батьківських прав, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні позовних вимог про позбавлення відповідачів батьківських прав, а також і похідних вимог - про передачу дітей під опіку органу опіки та піклування і стягнення аліментів.
Отже, суди першої та апеляційної інстанцій зробили правильні висновки, з яким погоджується колегія суддів Верховного Суду, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували, винну поведінку відповідачів щодо виконання своїх батьківських обов`язків.
Таким чином, суди попередніх інстанцій, зважаючи на встановлені ними належним чином фактичні обставини у справі на підставі наданих доказів, а також враховуючи принципи диспозитивності, змагальності та пропорційності, а також зважаючи на найкращі інтереси дітей, дійшли правильного висновку про відмову в задоволенні зустрічного позову органу опіки та піклування Бахмутської міської ради у зв`язку із його необґрунтованістю.
Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги щодо ухвалення оскаржуваних рішень без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду: від 03 травня 2018 року у справі № 214/1048/15-ц, від 18 липня       2018 року у справі № 206/3044/16-ц, від 13 березня 2019 року у справі                    № 631/2406/15-ц, від 23 квітня 2020 року у справі № 420/1075/17, від           06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19, враховуючи таке.
У справі № № 214/1048/15-ц Верховним Судом при направленні справи на новий розгляд зазначено, що «при вирішенні спору суди обмежилися лише висновками про відсутність підстав для позбавлення батьківських прав, із помилковим посиланням на принцип 6 Декларації прав дитини 1959 року. При цьому, не перевірили наявність або відсутність підстав для застосування статті 164 СК України, крізь призму врахування найкращих інтересів дитини та з`ясування особистої думки дітей. Не з`ясували чи зазнаватимуть діти якщо батьків не позбавлять батьківських прав жорстокого поводження, чи страждатимуть діти через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки». У справі, яка переглядається судами належним чином, тобто з урахуванням інтересів дітей, установлено відсутність підстав для позбавлення відповідачів батьківських прав з підстав невиконання ними батьківських обов`язків, оскільки позивачем не доведено умисне та свідоме ухилення відповідачів від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дітей, як того вимагає зміст пункту 2 частини першої статті 164 СК України. Разом із цим, апеляційним судом також надано належну оцінку думці малолітніх дітей (6 і 8 років) при вирішенні даної справи з урахуванням змісту спірних правовідносин, оскільки небажання дітей спілкуватися з батьками не може бути підставою для позбавлення останніх батьківських прав, в тому числі за відсутності доказів вчинення батьками щодо дітей жорстоких (насильницьких) дій.
Тому є помилковими доводи касаційної скарги позивача про застосування судами при розгляді справи у подібних спірних правовідносинах норм права без урахування висновку щодо їх застосування, викладеного Верховним Судом у наведеній справі.
У справі № 206/3044/16-ц Верховним Судом зазначено при направленні справи на новий розгляд, що «апеляційний суд належним не дослідив надані позивачем докази, не перевірив наявність або відсутність підстав для застосування статті 164 СК України і позбавлення батьківських прав відповідачів крізь призму врахування якнайкращих інтересів дітей, не звернув увагу на жорстоке поводження ОСОБА_3 з дітьми та не надав цьому факту правової оцінки, а також не з`ясував особисту думки дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які на момент розгляду справи у суді досягли відповідного віку».
У справі, яка переглядається, судами з урахуванням належним чином оцінених доказів встановлено недоведеність позивачем підстав для застосування до спірних правовідносин статті 164 СК України, зокрема, не встановлено умисного ухилення відповідачів від виконання батьківських обов`язків, не доведено жорстокого поводження з дітьми. Крім цього, апеляційним судом оцінено позицію малолітніх дітей щодо їх батьків, та зроблено відповідний висновок.
Отже, безпідставними є доводи заявника щодо неврахування висновків Верховного Суду у наведеній справі із подібними спірними правовідносинами при постановленні судами оскаржуваних рішень у справі 
У справі 631/2406/15-ц та у справі № 753/2025/19 Верховним Судом при скасуванні рішень щодо позбавлення відповідачів батьківських прав було зазначено, що підставою для позбавлення батьківських прав, є у тому числі, необхідність доведення обставини про умисне ухилення особи (відповідача) від виконання батьківських обов`язків, а також зазначено, що  у справах про позбавлення батьківських прав висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду. У справі, яка переглядається, судами також не встановлено умисного ухилення відповідачів від виконання батьківських обов`язків, належним чином оцінено всі докази у справи у їх взаємозв`язку та ухвалено рішення про відмову у позбавленні батьківських прав.
Тому є помилковими доводи касаційної скарги щодо неврахування судами у справі, яка переглядається, висновків Верховного Суду у наведеній справі.
У справі № 420/1075/17, Верховним Судом залишено в силі рішення апеляційного суду про відмову в позбавленні батьківських прав відповідача у зв`язку із недоведенням умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків та зокрема, зазначено, що наявність заборгованості по аліментам сама по собі не є підставою для позбавлення батька дитини батьківських прав. У справі, яка переглядається, судами також не встановленого такої підстави для позбавлення батьківських прав відповідачів як ухилення (умисне, свідоме) від виконання батьківських обов`язків, а тому суди дійшли висновку про необґрунтованість таких вимог позивача.
Отже, є безпідставними доводи касаційної скарги про неврахування висновку Верховного Суду, викладеного у наведеній справі, при розгляді судами даної справи і ухваленні оскаржуваних рішень.
Колегія суддів Верховного Суду також відхиляє інші доводи касаційної скарги про те, що судові рішення ухвалені з порушенням норм процесуального права з посиланням на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки такі доводи не знайшли свого підтвердження при касаційному перегляді оскаржуваного рішення апеляційного суду. Фактично аргументи касаційної скарги про те, що суди не дослідили належним чином зібрані у справі докази та не встановили всі обставини у справі, зводяться до переоцінки доказів у справі, а тому відхиляються Верховним Судом, оскільки за змістом статті 400 ЦПК України такі дії виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції при перегляді рішень судів першої та/або апеляційної інстанцій.
Таким чином, доводи касаційної скарги, які стали підставами для відкриття касаційного провадження, не підтвердилися.
Проаналізувавши зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій з точки зору застосування норм права, які стали підставою для позову по суті, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що судами ухвалені рішення відповідно до встановлених ними обставин на підставі наданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
ЄСПЛ у своїх рішеннях вказував, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (справа «Пономарьов проти України» (CASE «PONOMARYOV v. UKRAINE»), рішення від 03 квітня 2008 року). У справі, що переглядається, судові рішення відповідають вимогам вмотивованості.
Верховний Суд розглянув справу в межах доводів, наведених заявником у касаційній скарзі, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, і підстав вийти за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.
Ураховуючи зазначене, Верховний Суд вважає, що судами правильно застосовано норми матеріального та процесуального права на підставі наданих доказів та ухвалено законні і обґрунтовані судові рішення в цій справі.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
У статті 410 ЦПК України зазначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права..
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення апеляційного суду в оскаржуваній частині без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.
Щодо судових витрат                           
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу органу опіки та піклування Бахмутської міської ради залишити без задоволення.
Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від               12 травня 2021 року та постанову Донецького апеляційного суду від            22 вересня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий	І. М. Фаловська	
 	 	
Судді:	В. М. Ігнатенко	
 	 	
 	Є. В. Петров  	
 	В. В. Сердюк   В. А. Стрільчук