ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2021 року	Львів	Справа № 460/11188/21 пров. № А/857/21118/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:
головуючого судді                                                    Ніколіна В.В.
суддів                                                                         Качмара В.Я., Пліша М.А.,
за участі секретаря судового засідання                          Юрченко М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2021 року (суддя – Зозуля Д.П., м. Рівне) у справі за адміністративним позовом Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_1 , про визнання протиправними дій та скасування постанов,-
ВСТАНОВИВ:
Спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері Західного регіону у серпні 2021 року звернулася до суду з адміністративним позовом до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_1 , у якому просила визнати протиправними та скасувати постанови від 21.07.2021 про відкриття виконавчого провадження № 66147606, про стягнення виконавчого збору у сумі 24000,00 грн. та витрат виконавчого провадження в розмірі 401,85 грн. 
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що постанови про відкриття виконавчого провадження, стягнення з боржника виконавчого збору та витрат виконавчого провадження є безпідставними та такими, що не відповідають вимогам Закону України «Про виконавче провадження», а тому підлягають скасуванню, як протиправні.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2021 року у справі №460/11188/21 у задоволенні позову відмовлено. 
Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржив позивач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову. В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що відкриття виконавчого провадження було передчасним, оскільки рішення суду містить описку у його резолютивній частині в даті підзаконного акта, який має вплив на виконання цього рішення. Враховуючи вказане, стягувач чи заінтересована особа повинні були звернутися до суду із заявою про виправлення описки, допущеної у резолютивній частині судового рішення, у виконавчому листі та відповідно у подальшому, у постановах державного виконавця. Крім того, виконавчий лист, на підставі якого відкрито виконавче провадження, стосується стягнення коштів, визначених у виконавчому листі, а боржником за виконавчим листом є державний орган, а тому відповідно до ч. 2  ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження»  та ч. 1  ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» даний виконавчий документ має виконуватися органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів. Також обов`язковими умовами стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження є фактичне виконання виконавчого документа та вжиття державним виконавцем заходів з примусового виконання рішень. Разом з тим, у спірному випадку державним виконавцем не вживалось будь-яких заходів чи дій, направлених на примусове виконання рішення суду, що є необхідною умовою для стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження. Таким чином, постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження, стягнення з боржника виконавчого збору та витрат виконавчого провадження не відповідають вимогам Закону України «Про виконавче провадження», а тому підлягають скасуванню як протиправні. З огляду на вказане суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову. 
Відповідач правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому покликається на правильність висновків суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову, тому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду – без змін.
Учасники справи, в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому, апеляційний суд, відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників справи, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що у липні 2021 року до відповідача надійшов виконавчий лист Рівненського окружного адміністративного суду № 460/7602/20 виданий 02.07.2021 про зобов`язання Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону нарахувати та виплатити з 01.10.2018 прокурору військової прокуратури Рівненського гарнізону капітану юстиції ОСОБА_1 грошові кошти, які складають різницю між отриманим ОСОБА_1 та належним йому грошовим забезпеченням та додатковими видами грошового забезпечення, а саме, матеріальною допомогою на вирішення соціально-побутових питань, матеріальною допомогою на оздоровлення тощо, розрахованими з урахуванням окладу за військове звання "старший лейтенант юстиції" в розмірі: з 01.10.2018 по 31.12.2018 - 1270,00 грн.; з 01.01.2019 по 23.04.2019 - 1420,00 грн. А також з 24.04.2019 з урахуванням окладу за військове звання "капітан юстиції" в розмірі: з 24.04.2019 по 31.12.2019 - 1500,00 грн.; з 01.01.2020 по 03.11.2020 - 1700,00 грн. Тобто,    у спосіб та в розмірі передбаченому приміткою до Додатку 14 Постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2018 № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб".
21.07.2021 старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Григорян О.Г. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 66147606 з примусового виконання вищевказаного виконавчого листа.
Крім того, державним виконавцем в рамках здійснення виконавчого провадження №66147606 прийнято постанову від 21.07.2021 про стягнення з боржника (позивача) виконавчого збору у розмірі 24000,00 грн. та постанову від 21.07.2021 про стягнення з боржника (позивача) витрат виконавчого провадження у розмірі 401,85 грн.

Не погоджуючись з постановами державного виконавця про відкриття виконавчого провадження, стягнення з боржника виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що постанови від 21.07.2021 про відкриття виконавчого провадження № 66147606, про стягнення виконавчого збору у сумі 24000,00 грн. та витрат виконавчого провадження в розмірі 401,85 грн. є такими, що відповідають вимогам Закону України «Про виконавче провадження»; державний виконавець, приймаючи спірні постанови, діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією України  та законами України, у зв`язку з чим відсутні законні підстави для скасування таких постанов.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх правильними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.
Згідно зі статями 129 та 129-1 Конституції України однією із основних засад судочинства є обов`язковість судових рішень. Суд ухвалює рішення іменем України, яке є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Статтею 14 КАС України   також передбачено, що судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.
Крім того, згідно зі   статтею 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016  за  №1404-VIII   (у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені  Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються  Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" (частина 1  статті 5 Закону №1404-VІІІ).
Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2, ч. 4  ст.18 Закону №1404-VІІІ   виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим  Законом  заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом. Вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом.
Тобто, виконавець зобов`язаний вживати передбачених  Законом №1404-VIII    заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, а також зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Відповідно до частин 5, 6  статті 26 Закону №1404-VIII  виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому  статтею 27 цього Закону.
Згідно з приписами частини 1  статті 27 Закону №1404-VIII   виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Відповідно до частин 3, 4  статті 27 Закону №1404-VIII  за примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.
Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Таким чином, постановляючи (не пізніше наступного робочого дня з дня надходження виконавчого документа) постанову про відкриття виконавчого провадження одночасно з постановою про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 24000,00 грн., державний виконавець діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Разом з тим, відповідно до ч. 1  ст. 63 Закону № 1404-VІІІ  за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою  статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.
На підставі аналізу вказаної вище правової норми можна дійти висновку, що рішеннями немайнового характеру, які підлягають примусовому виконанню, є виконавчі листи щодо зобов`язання боржника особисто вчинити певні дії.
У справі встановлено, що відповідно до виконавчого листа Рівненського окружного адміністративного суду № 460/7602/20, виданого 02.07.2021, зобов`язано Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері Західного регіону нарахувати та виплатити з 01.10.2018 прокурору військової прокуратури Рівненського гарнізону капітану юстиції ОСОБА_1 грошові кошти, які складають різницю між отриманим ОСОБА_1 та належним ОСОБА_1 грошовим забезпеченням та додатковими видами грошового забезпечення, а саме, матеріальною допомогою на вирішення соціально-побутових питань, матеріальною допомогою на оздоровлення тощо, розрахованими з урахуванням окладу за військове звання "старший лейтенант юстиції" в розмірі: з 01.10.2018 по 31.12.2018 - 1270,00 грн.; з 01.01.2019 по 23.04.2019 - 1420,00 грн. А також з 24.04.2019 з урахуванням окладу за військове звання "капітан юстиції" в розмірі: з 24.04.2019 по 31.12.2019 - 1500,00 грн.; з 01.01.2020 по 03.11.2020 - 1700,00 грн. Тобто,    у спосіб та в розмірі передбаченому приміткою до Додатку 14 Постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2018 № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб".
Враховуючи ту обставину, що виконавчим листом Рівненського окружного адміністративного суду № 460/7602/20 від 02.07.2021 було зобов`язано Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері Західного регіону нарахувати та виплати певні кошти, а сума коштів, яка підлягає стягненню у вказаному рішенні судом не визначена, тому таке рішення суду є рішенням немайнового характеру та виконується у порядку, передбаченому  статтею 63 Закону № 1404-VІІІ.
З огляду на вказане, покликання апелянта щодо застосування ч. 2  ст. 6 Закону № 1404-VІІІ  та положень ч. 1  ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», є безпідставними та не можуть бути взяті колегією суддів до уваги, оскільки стосуються рішень суду майнового характеру щодо стягнення суми коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ, яка зазначена у рішенні суду.
Також безпідставними є покликання апелянта на наявність описки у судовому рішенні, оскільки наявність описки у судовому рішенні відповідно до вимог  ст. 26 Закону № 1404-VІІІ   не є перешкодою для відкриття виконавчого провадження, а відкриття виконавчого провадження є обов`язком державного виконавця.
Крім того, у разі якщо описка допущена у судовому рішенні чинить перешкоди при його виконанні, то ні сторони виконавчого провадження, ні державний виконавець на стадії примусового виконання рішення суду не позбавлені можливості усунути дану перешкоду у порядку визначеному  статтею 253 КАС України.
Також колегія суддів звертає увагу на те, що згідно з п. 3 ч. 5  ст. 27 Закону №1404-VIII  виконавчий збір не стягується якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому  Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень".
Разом з тим, апелянтом не зазначено жодної бюджетної програми для забезпечення виконання рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 14.12.2020 у справі № 460/7602/20 в порядку, встановленому  Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень".
Таким чином, покликання апелянта на відсутність правової підстави для стягнення виконавчого збору не мають належного обгрунтування, а тому апеляційний суд такі до уваги взяти не може.
Системний аналіз приписів Закону України «Про виконавче провадження» дає підстави для висновку про те, що умовою для стягнення виконавчого збору (за виключенням визначених  законом  випадків, коли виконавчий збір не стягується) є початок примусового виконання, відкриття якого здійснюється з огляду на відповідний виконавчий документ. При цьому, виконавець одночасно із відкриттям виконавчого провадження повинен вирішити питання про стягнення виконавчого збору. Стягнення з боржника виконавчого збору є обов`язком виконавця, спрямованим на перерахування цих коштів до Державного бюджету України.
Так, відповідно до пункту 8 Розділу III Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої  наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5  стягнення виконавчого збору здійснюється у порядку, визначеному статтею 27 Закону (далі  Інструкція №512/5).
Про стягнення з боржника виконавчого збору та його розмір державний виконавець зазначає у постанові про відкриття виконавчого провадження.
Виконавчий збір стягується з боржника на підставі постанови про стягнення виконавчого збору, у якій зазначаються розмір та порядок стягнення нарахованого виконавчого збору.
Постанову про стягнення виконавчого збору державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) та не пізніше наступного робочого дня після її винесення надсилає сторонам виконавчого провадження.
Якщо рішення про стягнення коштів було виконано боржником частково до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, виконавчий збір стягується із суми, яку не було сплачено боржником до відкриття виконавчого провадження.
За виконавчим документом про стягнення аліментів у разі, якщо розмір заборгованості боржника перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання, державний виконавець зобов`язаний нарахувати виконавчий збір із суми заборгованості зі сплати аліментів.
Розрахунок нарахування виконавчого збору (додаток 17) обчислюється державним виконавцем в автоматизованій системі виконавчого провадження та долучається до матеріалів виконавчого провадження.
Також відповідно до до пунктів 1, 2  Розділу VI Інструкції № 512/5 фінансування виконавчого провадження здійснюється за рахунок коштів виконавчого провадження, визначених статтею 42 Закону.
Використання коштів виконавчого провадження органами державної виконавчої служби здійснюється відповідно до Порядку використання коштів виконавчого провадження, затвердженого  постановою Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2004 року № 554.
Витрати виконавчого провадження складаються з мінімальних та додаткових витрат виконавчого провадження.
Виконавець виносить постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих проваджень щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини) та надсилає її сторонам виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня після її винесення.
Мінімальні витрати виконавчого провадження складаються з плати за користування автоматизованою системою виконавчого провадження та витрат, пов`язаних з винесенням постанов про: відкриття виконавчого провадження; стягнення виконавчого збору (крім випадків, коли виконавчий збір не стягується); стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім випадків, коли основна винагорода не стягується); стягнення витрат виконавчого провадження; закінчення виконавчого провадження (повернення виконавчого документа стягувачу).
Витрати, пов`язані з винесенням постанов, включають такі види витрат виконавчого провадження: виготовлення постанов та супровідних листів до них (папір, копіювання (друк) документів, канцтовари); пересилання постанов (конверти, знаки поштової оплати (марки) або послуги маркувальної машини (послуги поштового зв`язку)).
До додаткових витрат виконавчого провадження належать витрати виконавчого провадження, які не визначені цим пунктом як мінімальні витрати виконавчого провадження.
Аналізуючи наведені положення  Закону № 1404-VIII  та  Інструкції № 512/5, в аспекті спірних правовідносин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що стягнення виконавчого збору, мінімальних витрат виконавчого провадження, крім визначених  законом  випадків, коли виконавчий збір не стягується, пов`язується з початком примусового виконання. Останнє виконавець розпочинає на підставі виконавчого документа, відтак одночасно з відкриттям виконавчого провадження, виконавець зобов`язаний зазначити про стягнення з боржника суми виконавчого збору в розмірі, встановленому  статтею 27 цього Закону, яка підлягає стягненню, та витрати виконавчого провадження у тому числі мінімальні. Тобто, стягнення виконавчого збору та мінімальних витрат виконавчого провадження при відкритті виконавчого провадження є обов`язком державного виконавця.
За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що постанови від 21.07.2021 про відкриття виконавчого провадження № 66147606, про стягнення виконавчого збору у сумі 24000,00 грн. та витрат виконавчого провадження в розмірі 401,85 грн. є такими, що відповідають вимогам Закону України «Про виконавче провадження»; державний виконавець, приймаючи спірні постанови, діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією України  та законами України, у зв`язку з чим відсутні підстави для скасування таких постанов у судовому порядку.
Доводи апелянта про те, що державним виконавцем не вчинено жодних дій з примусового виконання судового рішення, у звязку з чим відсутні підстави для стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, апеляційний суд вважає помилковими, оскільки приписами статті 27 Закону №1404-VIII   прямо передбачений обов`язок державного виконавця одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження винести постанову про стягнення виконавчого збору. При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що виконавчий збір не стягується лише у випадку виконання боржником рішення до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.
Таким чином, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову.
В підсумку, апеляційний суд переглянув оскаржуване рішення суду і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове. 
Міркування і твердження позивача не спростовують правильності правових висновків цього рішення, у зв`язку з чим його апеляційна скарга на рішення суду не підлягає задоволенню.
Згідно із статтею 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 КАС України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.
Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.
Керуючись ч.3 ст. 243, ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2021 року у справі № 460/11188/21 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя	 	В. В. Ніколін 	
судді	 	В. Я. Качмар 	
 	 	М. А. Пліш