Номер провадження: 22-ц/813/4041/22 
Номер справи місцевого суду: 523/18289/18
Головуючий у першій інстанції Сувертак І. В.
Доповідач Заїкін А. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.02.2022 року                                                                 м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 523/18289/18
Провадження номер: 22-ц/813/4041/22

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
- головуючого судді – Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),
- суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,
за участю секретаря судового засідання – Рибачук О.І.,

учасники справи: 
- позивач -  ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього  ОСОБА_2 ,
- відповідачі – 1)  ОСОБА_3 , 2) Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради, 3) Виконавчий комітет Одеської міської ради,
- треті особі, які не заявляють самостійний вимог, щодо предмету спору – 1) ОСОБА_4 , 2) органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, виконавчого комітету Одеської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог, щодо предмету спору - ОСОБА_4 , орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, про визнання недійсними розпорядження та свідоцтва про право власності, зобов`язання знести самочинно збудовані прибудови та привести у первісний стан, за апеляційною скаргою адвоката Садаклієва Івана Ілліча, діючого від імені ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , на рішення Суворовського районного суду міста Одеси, ухвалене у складі судді Сувертак І.В. 25 червня 2021 року, повний текст рішення складений 02 липня 2021 року, 

встановив:

2. Описова частина
2.1 Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2018 року ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить: 1) визнати недійсним розпорядження Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради від 13.12.2011 року №796; 2) визнати недійсним свідоцтво про право власності на 13/50 частин домоволодіння НОМЕР_1 від 19 січня 2012 року, видане Виконавчим комітетом Одеської міської ради; 3) зобов`язати ОСОБА_3 знести самочинно збудовані - прибудову – літ. «б3», санвузол – літ. «Т», відображені в технічному паспорті КП «МБТІ та РОН» від 22.04.2010 року, як самочинно збудовані, та привести збільшений на 46% тамбур – літ. «б» у первісний стан.
Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 з її малолітнім сином ОСОБА_2 , на праві спільної часткової власності належить 37/100 часток домоволодіння за адресою - АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування від 13.02.2017 року, укладеного нею з матір`ю - ОСОБА_5 ..
19.01.2012 року Виконавчий комітет Одеської міської ради видав ОСОБА_3 . Свідоцтво про право власності на 13/50 частин домоволодіння за вищевказаною адресою. Вказане Свідоцтво було видано на підставі Декларації про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрованої інспекцією ДАБК в Одеській області від 14.10.2011 року, та розпорядження Суворовської районної державної адміністрації Одеської міської ради № 796 від 13.12.2011 року «Про затвердження розрахунку ідеальної частки у домоволодіння АДРЕСА_2 гр. ОСОБА_3 ». 
Водночас у п. 2 вказаної Декларації щодо інформації про об`єкт будівництва вказано житловий будинок одноповерховий, загальною площею - 123 кв. м., в графі - площа господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов вказані - сарай літ. «М» - 7,5 кв. м., та гараж літ. «С» - 18,5 кв. м.. У пункті 3 Декларації - характеристика житлових приміщень, вказано 6 кімнат, житлова площа - 85,2 кв. м., загальна площа - 123 кв. м.. У п. 4 Декларації - характеристика нежитлових приміщень, в графі - назва нежитлового приміщення, вказані гараж і сараї, інших нежитлових приміщень немає. Згідно із п. 5 – інформація про технічний паспорт об`єкта, вказано - виданий КП «МБТІ та РОН» 22.04.2010 року.
Таким чином, позивачка зазначає, що є незрозумілим як були узаконенні збільшення на 46% тамбуру літ. «б», прибудова літ. «б3» та санвузол літ. «Т». Крім того, позивачці також є незрозумілим, чому в Декларації вказаний технічний паспорт - КП «МБТІ та РОН» від 22.04.2010 року, а у Свідоцтві про право власності - технічний паспорт від 24.06.2010 року (Т. 1, а. с. 2 – 7).

2.2 Позиція інших учасників справи в суді першої інстанції

ОСОБА_6 у відзиві на позовну заяву позов не визнала. Просилть відмовити в його задоволенні. Відповідачка посилається на те, що 37/50 частин домоволодіння за вказаною адресою належали ОСОБА_5 на підставі Свідоцтва про право на спадщину, виданого Четвертою Одеською державною нотаріальною конторою 23.09.2008 року під № 2-1759. Прибудову – літ. «б3», тамбур-літ. «б» та санвузол-літ. «Т», які відображені в технічному паспорті КП «МБТІ та РОН» від 22.04.2010 року, було побудовано з дозволу іншого співвласника - ОСОБА_5 .
14.10.2011 року Інспекцією ДАБК в Одеській області було видано Декларацію про готовність об`єкта до експлуатації.
13.12.2011 року Суворовською районною державною адміністрацією було прийнято розпорядження «Про затвердження розрахунку ідеальної частки у домоволодіння АДРЕСА_2 гр. ОСОБА_3 », яким затверджено розрахунок ідеальної частки у домоволодінні АДРЕСА_3 , за ОСОБА_3 13/50 частин домоволодіння.
19.01.2012 р. Виконком Одеської міської ради видав ОСОБА_3 . Свідоцтво про право власності на 13/50 частин домоволодіння за вищевказаною адресою, до складу якого входили зокрема і спірні прибудова – літ. «б3», тамбур-літ. «б» та санвузол-літ. «Т».
Первісні співвласники домоволодіння, в томі у числі, і ОСОБА_5 будь-які претензії щодо вказаних прибудови, тамбуру та санвузлу не пред`являли.
13.02.2017 року ОСОБА_5 подарувала належні їй 37/100 частини домоволодіння за вищевказаною адресою ОСОБА_1 , яка діяла від свого імені, та як законний представник від імені свого неповнолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позивачка, яка діяла у власних інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прийняла дар. Тим самим, вона погодилась з належною ОСОБА_3 на праві власності спірною часткою домоволодіння на підставі розпорядження Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради від 13.12.2011 року № 796 та Свідоцтва про право власності на 13/50 частин домоволодіння САЕ № 571644 від 19 січня 2012 року, яке було видане Виконавчим комітетом Одеської міської ради.
Крім того, відповідачка, посилаючись на вимоги ст. ст. 256, 257, 262 ЦК України та ч. 4 ст. 267 ЦК України, просить застосувати строк позовної давності. Відмовити в задоволені позову у зв`язку із пропуском строку позовної давності (Т. 1, а. с. 56 - 57).
Суворовська районна державна адміністрація Одеської міської ради у відзиві на позовну заяву, позов не визнавала та просить відмовити в його задоволенні. Посилається на те, що рішення Суворовської районної державної адміністрації, що оскаржується, було винесено на підставі наданих дозвільних документів, декларації про готовність об`єкту до експлуатації, яка містила інформацію відносно об`єкту. В розділі - площа господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов (кв. м.) значиться сараї, гараж, прибудова літ. «б3», «М» - 7, 5, сарай, санвузол літ. «Т», «С» - 18,5 гараж (Т. 1, а. с. 76 – 78).

2.3 Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 25 червня 2021 року вищевказкані позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що Декларація про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрована інспекцією ДАБК в Одеській області 14.10.2011 р., яка стала підставою винесення спірного рішення Суворовською районною державною адміністрацією та підставою видачі Виконавчим комітетом Одеської міської ради спірного Свідоцтва про право власності, не оскаржувалася, незаконною не визнавалася та не скасовувалася, вирок суду, яким було би встановлено протиправність вказаної Декларації не ухвалювався.
Крім того, судом було встановлено, що ОСОБА_1 звернулась до суду з пропуском строку позовної давності. Позивачка та її представник заяви про поновлення строку позовної давності не заявляли (Т. 1, а. с. 211 – 216).

2.4 Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі адвокат Садаклієв Іван Ілліч, діючий від імені ОСОБА_1 , яка діє від свого імені та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , просить рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

2.5 Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених в рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.
Апелянт вказує на те, що: 1) помилковими є посилання суду першої інстанції на пропуск строку позовної давності. Приймаючи в дар 20/100 та 17/100 часток домоволодіння, яке знаходиться в АДРЕСА_4 , ОСОБА_1 прийняла у користування і земельну ділянку, розмір якої був встановлений на підставі погодженої між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 схеми розподілу земельної ділянки, загальною площею - 0,1211 кв. м., розташовану за адресою - АДРЕСА_4 . Ухвалою Суворовського районного суду міста Одеси від 29 березня 2017 року ОСОБА_1 було залучено в якості відповідача до розгляду в цивільній справі №523/15168/15-ц. І тільки після ознайомлення з матеріалами справи ОСОБА_1 дізналась про наявність Свідоцтва про право власності на 13/50 частин домоволодіння НОМЕР_1 від 19 січня 2012 року, видане Виконавчим комітетом Одеської міської ради на підставі розпорядження Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради від 13.12.2011р. №796р., яке було винесено на підставі Декларації про готовність об`єкта до експлуатації зареєстрованої інспекцією ДАБК в Одеській області від 14.10.2011 р. №ОД18211058243. Таким чином, перебіг позовної давності починається від дня коли ОСОБА_1 або її представник ознайомились з матеріалами цивільної справи №523/15168/15-ц, тобто після того як 29.03.2017 р. ухвалою Суворовського районного суду міста Одеси ОСОБА_1 було залучено в якості відповідача до розгляду даної справи; 2) помилковими є висновки суду, що Декларація про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрована інспекцією ДАБК в Одеській області 14.10.2011 р., яка стала підставою для винесення спірного рішення Суворовською районною державною адміністрацією, та підставою видачі Виконавчим комітетом Одеської міської ради спірного Свідоцтва про право власності, не оскаржувалася, незаконною не визнавалася та не скасовувалася, вирок суду, яким було би встановлено протиправність вказаної Декларації не ухвалювався. При цьому, судом першої інстанції не прийнято до уваги що в наданій позивачкою Декларації про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрованій інспекцією ДАБК в Одеській області 14.10.2011 р. за №ОД18211058243, копію якої вона отримала в інспекції ДАБК в Одеській області за власною заявою, взагалі відсутні об`єкти - тамбур літ. «б», прибудова літ. «б3» та санвузол літ. «Т» (Т. 1, а. с. 222 – 231).

2.6 Узагальнені доводи інших учасників справи в апеляційному суді

ОСОБА_3 , Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради, Виконавчий комітет Одеської міської ради, ОСОБА_7 , Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради правом на подачу відзиву, пояснень не скористались. Відзиви, пояснення на апеляційну скаргу не надходили.

2.7 Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 20.08.2021 року апеляційну скаргу адвоката Садаклієва Івана Ілліча, діючого від імені  ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах  та в інтересах неповнолітнього  ОСОБА_2 , залишено без руху. (Т. 1, а. с. 236 – 236 зворотна сторона).
На виконання вимог ухвали про залишення апеляційної скарги без руху апелянтом подано до суду заяву, якою усунуто зазначені в ухвалі недоліки.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 08.09.2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою адвоката Садаклієва Івана Ілліча, діючого від імені  ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах  та в інтересах неповнолітнього  ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 25 червня 2021 року (а. с. 243– 243 зворотна сторона).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 08.09.2021 року призначено справу до розгляду в приміщенні Одеського апеляційного суду (а. с. 244).
У судовому засіданні адвокат Садаклієв І.І., діючий від імені  ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах  та в інтересах неповнолітнього  ОСОБА_2 ,апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.
ОСОБА_3 та її представник - адвокат Маркаров І.Р. у судовому засіданні просили апеляційну скаргу залишити без задоволення. Рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином. 
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, думку учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні, про можливість розгляду справи за відсутності інших учасників, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її інших учасників.

3. Мотивувальна частина
3.1 Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга адвоката Садаклієва Івана Ілліча, діючого від імені  ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах  та в інтересах неповнолітнього  ОСОБА_2 , підлягає задоволенню частково.

3.2 Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій та неоспорені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин 

13.02.2017 року ОСОБА_1 , діючи від свого імені та як законний представник від імені свого неповнолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , придбала за договором дарування у ОСОБА_5 37/100 часток домоволодіння за адресою - АДРЕСА_4 . Договір дарування був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ломан А.І., зареєстрований в реєстрі за № 307 (Т. 1, а. с. 11 – 12).
У відповідності до вказаного договору дарування ОСОБА_1 прийняла в дар 20/100 часток домоволодіння, а ОСОБА_2 17/100 часток домоволодіння за вищевказаною адресою. 
Право власності вказаних осіб підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (Т. 1, а. с. 13, 14).
ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності належало 13/50 частин домоволодіння за адресою - АДРЕСА_4 , на підставі Свідоцтва про право власності від 19.01.2012 року серії НОМЕР_1 , виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради.
Вказані 13/50 частин домоволодіння за вказаною адресою складаються з: - житлового будинку, визначеного в технічній документації під літ. «Б», житловою площею - 36,3 кв. м., загальною площею - 56,2 кв. м., у тому числі: - тамбур 2-1, площею - 2,4 кв. м.; - коридор 2-2, площею - 7,3 кв. м.; - житлова кімната 2-3, площею - 13,5 кв. м.; - кухня 2-4, площею - 5,7 кв. м.; - житлова кімната 2-5, площею - 9,9 кв. м.; - житлова кімната 2-6, площею - 12,9 кв. м.; - санвузол 2-7, площею - 4,5 кв. м.; - літньої кухні - літ. «В», площею - 19,8 кв. м.; - сарай - літ. «Г», площею - 6,3 кв. м.; - сарай - літ. «М», площею - 7,5 кв. м.; - вбиральня - літ. «Д», площею - 1,2 кв. м.; - гаражу - літ. «С», площею - 18,5 кв. м.; - санвузол - літ. «Т», площею - 6,1 кв. м. (Т. 1, а. с. 59 – 60
Право власності належним чином зареєстровано у КП «Одеське МБТІ та РОН» в книзі 5доп-145, номер запису 18420, про що був виданий витяг № 33065667 від 03.02.2012 року (Т. 1, а. с. 58).
Відповідно до заяви ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було встановлено порядок користування земельною ділянкою, загальною площею - 0,1211 га., розташованої за адресою - АДРЕСА_4 . Вказана заява була посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кокаревою І.Ю. 25.12.2008 року (Т. 1, а. с. 15).

3.3 Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.
Частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК ).
У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо застосування строків позовної давності.

3.4 Мотиви прийняття/відхилення аргументів, викладених в апеляційних скаргах 

Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст. 155 ЖК України жилі будинки (квартири), що є в приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що на час укладання позивачкою ОСОБА_1 договору дарування та прийняття в дар 37/100 часток домоволодіння відповідачка ОСОБА_3 володіла на праві власності спірними приміщення: - прибудовою – літ. «б3», тамбуром-літ. «б» та санвузлом-літ. «Т».
Колегія суддів приймає до уваги, що до набуття позивачкою права власності на частину домоволодіння будь-яких спорів між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 щодо спірного домоволодіння не існувало.
Будь-яких претензій щодо недоліків (прихованих недоліків) придбаної в дар частини об`єкта нерухомості ОСОБА_1 дарувальнику ОСОБА_5 не пред`являла.
Крім того, апеляційний суд звертає увагу апелянта, що відповідно до довідки КП «Одеське МБТІ та РОН» від 25.05.2011 року про розрахунок ідеальних часток між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 в домоволодінні АДРЕСА_2 , а саме примітки: 13/50 домоволодіння, які знаходяться у фактичному користуванні ОСОБА_3 , підлягали затвердженню після здачі до експлуатації самочинно збудованих: 46% тамбуру літ. «б», прибудова літ «б3», сарай літ. «М», гараж літ «С», санвузол літ «Т».
Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що, приймаючи в дар частину об`єкту нерухомого майна, позивачка була ознайомлена з вказаним об`єктом та його станом, його правовстановлюючою та технічною документацією, повідомлена про права інших осіб (співвласників) на частки домоволодіння, зокрема, про права ОСОБА_3 на прибудову – літ. «б3», тамбур-літ. «б», санвузол-літ. «Т» та погодилася з вказаними аспектами.
Приймаючи в дар 20/100 та 17/100 часток домоволодіння, яке знаходиться в АДРЕСА_4 , ОСОБА_1 прийняла у користування і земельну ділянку, на підставі погодженої між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 схеми розподілу земельної ділянки, загальною площею - 0,1211 кв. м., розташованої за адресою - АДРЕСА_4 .
Крім того, рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 23.01.2019 року (справа № 523/15168/15-ц) задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , яка діяла у власних інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 , до ОСОБА_4 , третя особа - орган опіки та піклування Суворовської районної державної адміністрації Одеської міської ради, про виділення в натурі та визначення порядку користування земельною ділянкою. Виділено ОСОБА_3 в натурі та визнано за нею право приватної власності на 27/100 часток домоволодіння за адресою - АДРЕСА_4 , зокрема, і на спірні приміщення - прибудову – літ. «б3», тамбур-літ. «б», та санвузол-літ. «Т». Рішення суду вступило в законну силу.
Право власності на 27/100 часток домоволодіння 14.06.2019 року зареєстровано на праві приватної власності за ОСОБА_3 у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 170565255.
Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що Декларація про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрована інспекцією ДАБК в Одеській області 14.10.2011 р., яка стала підставою винесення спірного рішення Суворовською районною державною адміністрацією та підставою видачі Виконавчим комітетом Одеської міської ради спірного Свідоцтва про право власності, не оскаржувалася, незаконною не визнавалася та не скасовувалася.
Щодо посилання суду першої інстанції, щодо строку позовної давності, колегія суддів зазначає наступне.
13.02.2017 року за договором дарування ОСОБА_1 , діюча від свого імені та, як законний представник, від імені свого неповнолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , придбала у ОСОБА_5 37/100 часток домоволодіння за адресою - АДРЕСА_4 . 
Про порушення свого права, що полягає у визначені порядку користування земельною ділянкою ОСОБА_1 дізналась або мала б дізнатись, починаючи з 13.02.2017 року.
Крім того, ухвалою Суворовського районного суду міста Одеси від 29 березня 2017 року ОСОБА_1 було залучено в якості відповідача по іншій цивільній справі №523/15168/15-ц. 
Таким чином, перебіг позовної давності починається від дня коли ОСОБА_1 або її представник ознайомились з матеріалами цивільної справи №523/15168/15-ц. Тобто, після того як 29.03.2017 року ухвалою Суворовського районного суду міста Одеси ОСОБА_1 було залучено в якості відповідача до розгляду даної справи.
Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. 
Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.          
Відповідно до ч.4  ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Терміни позовної давності, що є звичайним явищем в національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконують кілька завдань, у тому числі забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (судове рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Російської Федерації», пункт 570, та судове рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 51).
Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). 
Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. 
Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. 
Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.
Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, необхідно дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.
Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.
Отже, відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд має встановити обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивувати свої висновки. 
Так, у випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити в їх задоволенні в зв`язку з пропуском строку позовної давності. 
У випадку недоведеності позову суд відмовляє в його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності.
У задоволенні позову треба відмовити у зв`язку з його безпідставністю. Тому, посилання суду першої інстанції на ст. 261 ЦК України підлягають виключенню з мотивувальної частини рішення.
Інші доводи апеляційної скарги не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки ґрунтуються на власному тлумаченні апелянтом норм матеріального та процесуального права і зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника із висновком суду першої інстанцій щодо встановлених обставин справи.

3.4 Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції 

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги адвоката Садаклієва Івана Ілліча, діючого від імені ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , є частково обґрунтованими, а тому вона підлягає задоволенню частково. 
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Між тим, з урахуванням вищевикладеного, апеляційний суд вважає за необхідне змінити оскаржуване рішення суду шляхом виключення з мотивувальної частини рішення суду першої інстанції посилання на ст. 261 ЦК України.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги змінює судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.
Згідно із ч. 4 ст. 376 ЦПК України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
Оскільки висновки суду першої інстанції в частині застосування строку позовної давності не в повній мірі відповідають правовідносинам, які виникли між сторонами, колегія суддів вважає, що мотивувальна частина рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом виключення з мотивувальної частини рішення суду першої інстанції посилання на ст. 261 ЦК України.
В решті рішення необхідно залишити без змін.

3.6 Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.
Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389,390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Садаклієва Івана Ілліча, який діє від імені  ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах  та в інтересах неповнолітнього  ОСОБА_2 , – задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси 25 червня 2021 року– змінити. Виключити з мотивувальної частини рішення посилання на ст. 261 ЦК України.

В решті рішення - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 21 лютого 2022 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін 

Судді: С. О. Погорєлової

О. М. Таварткіладзе