ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2022 р. 	Справа № 520/14089/21	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Калиновського В.А.,
Суддів: Мінаєвої О.М. ,  Кононенко З.О. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.08.2021, головуючий суддя І інстанції: Зінченко А.В., м. Харків  по справі № 520/14089/21
за позовом                ОСОБА_1  
до               Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області                       
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 , звернулась до суду з позовом, в якому просила:
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про відмову у зарахуванні їй судді у відставці до спеціального стажу стаж роботи в галузі права три роки відповідно до заяв від 15.03.2021 та від 17.06.2021 та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області:
- при обчисленні розміру грошового утримання зарахувати їй до стажу роботи, який дає право на відставку та отримання довічного грошового утримання, стаж роботи в галузі права три роки за період з 11 червня 1990 року по 11 червня 1993 року, що з урахуванням стажу роботи суддею 23 роки 6 місяців 12 днів з 14 червня 1993 року по 26 грудня 2016 року загалом становить 26 років 6 місяців 12 днів,
- здійснити перерахунок та виплачувати починаючи з 05 серпня 2018 року з момент набрання чинності Закону України "Про Вищий антикорупційний суд" від 07.06.2018 №2447-УШ) 90% щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, виходячи із вказаного стажу роботи та з урахуванням раніше виплачених сум грошового утримання.
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про відмову у перерахунку щомісячного довічного грошового утримання їй судді у відставці згідно з заявами від 05.03.2020, від 19.02.2021, від 09.03.2021, від 15.03.2021 та від 17.06.2021.
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області здійснити їй судді у відставці, перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці згідно із довідками від 24.02.2020 № 92 та від 17.02.2021 № 79 (відповідно до кожного року) в розмірі 90% від зазначених у вказаних довідках сум, починаючи з дня виникнення права - 19.02.2020.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20.08.2021 відмовлено у задоволенні позову.
Позивач, не погодившись із рішенням суду першої інстанції,  подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила його скасувати та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що 05.08.2018 Законом України "Про Вищий антикорупційний суд" від 07.06.2018 до ст. 137 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" від 02.06.2016 було внесено зміни, за приписами яких до стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді. Таким чином у неї є право на зарахування до спеціального стажу на посаді судді додаткового стажу роботи три роки в галузі права. Також позивач вважає, що вона має право на перерахунок щомісячного довічного грошового утримання у розмірі 90% на підставі довідок Господарського суду Луганської області від 24.02.2020 № 92 та від 17.02.2021 № 79 на підставі рішення Конституційного Суду України від 18.02.2020 №2-р/2020.
Відповідачем надано відзив на апеляційну скаргу, відповідно до змісту якого зазначає, що вимоги апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими, а викладені у апеляційній скарзі доводи - такими, що суперечать нормам чинного законодавства. З огляду на викладені у відзиві обставини, відповідач просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
На підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Колегія суддів, перевіривши рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що вимоги апеляційної скарги підлягають  частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що Рішенням Вищої ради правосуддя від 19 грудня 2016 року № 3257/0/15-16 ОСОБА_1 було звільнено з посади судді Господарського суду Луганської області у зв`язку з поданням нею заяви про відставку (а.с. 25, 26).
Наказом Голови Господарського суду Луганської області від 22.12.2016 № 159-к позивача відраховано з особового складу суддів останнім днем відпустки 26 грудня 2016 року у зв`язку із виходом у відставку (а.с. 27).
27.12.2016 до УПФУ в Київському районі м. Харкова (назва органу на момент подачі заяви в 2016 році) були подані відповідні документи для призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці (а.с. 28).
За результатами розгляду вказаних документів, згідно з розпорядженням УПФУ в Київському районі м. Харкова № 845472 від 03.01.2017 з 27 грудня 2016 року за положеннями діючого на той час законодавства було нараховане щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці у розмірі 86% грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, що склало 22369,89 грн. (пенсійна справа № 845472/168).
Згідно з розпорядженням Київського об`єднаного Управління Пенсійного фонду України м. Харкова (правонаступником якого є Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області) від 03.01.2017, загальний стаж роботи складає 44 роки 4 місяці та 22 дні.
Відповідно до розрахунку стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, станом на 26.12.2016 (додаток 3 до Порядку надання документів для призначення та виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці, органам Пенсійного фонду України), тривалість спеціального стажу, що дає право на відставку та призначення грошового утримання складає 23 роки 6 місяців 12 днів на посаді судді.
15.03.2021 позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про перерахунок їй щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з урахуванням стажу роботи у галузі права у три роки, а саме з вимогою - при обчисленні розміру довічного грошового утримання  зарахувати до її стажу роботи, який дає право на відставку та отримання довічного грошового утримання, стаж роботи в галузі права три роки за період з 11 червня 1990 року по 11 червня 1993 року, що, з урахуванням стажу роботи суддею 23 роки 6 місяців 12 днів з 14 червня 1993 року по 26 грудня 2016 року загалом становить 26 років 6 місяців 12 днів (а.с. 50-53).
На її заяву від 15.03.2021 за зверненням №89 щодо зарахування до стажу роботи на посаді судді періоду роботи у галузі права у три роки від Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області надійшла копія рішення №89 від 18.03.2021, в якому відмовлено у зарахуванні до стажу періоду роботи на посаді начальника юридичного відділу з 11 червня 1990 року по 11 червня 1993 року - 3 роки (а.с. 55, 56).
17.06.2021 позивач повторно звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області з заявою, в якій просила (окрім зарахування до стажу роботи, який дає право на відставку та отримання довічного грошового утримання, стаж роботи в галузі права три роки) здійснити перерахунок та виплачувати за період з 05 серпня 2018 року (з моменту набрання чинності Закону України «Про Вищий антикорупційний суд» від 07.06.2018 № 2447-VIII) 90% щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, виходячи із вказаного стажу роботи (26 років 6 місяців 12 днів) та з урахуванням раніше виплачених сум грошового утримання (а.с. 57-61).
Як вбачається з розміщеної на сторінці веб-порталу ПФУ інформації статус звернення вказаної заяви від 17.06.2021 №286 - виконано, за результатами обробки звернення зазначено дату відповіді органу ПФУ - 22 червня 2021 року, у строчці «текст відповіді» зазначено відмовлено (а.с. 63, 64). 
Але до цього часу в паперовому вигляді відповідь від Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на адресу позивача не надходила.
Позивач вважаючи відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області неправомірною звернулась до суду.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, виходив з того, що посилання позивачки на Закон України «Про статус суддів» N 2862-ХІІ від 15.12.1992 є безпідставними, оскільки вказаний Закон втратив чинність на підставі Закону N 2453-УІ від 07.07.2010 та вже не діяв на момент призначення довічного грошового утримання. Також зазначає, що Рішенням Конституційного суду України від 18.02.2020 норми п. 25 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402 визнано не констутиційними. Порядок обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів не визначено.
Колегія суддів не  погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до частини 1 статті 142 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII (який набрав чинність 30.09.2016) судді, який вийшов у відставку, після досягнення чоловіками віку 62 років, жінками - пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», виплачується пенсія на умовах, визначених зазначеним Законом, або за його вибором щомісячне довічне грошове утримання. 
Відповідно до частини 4 статті 142 Закону №1402-VIII у разі зміни розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання.
Згідно з частиною 5 статті 142 Закону № 1402-VIII пенсія або щомісячне довічне грошове утримання судді виплачується незалежно від заробітку (прибутку), отримуваного суддею після виходу у відставку. Щомісячне довічне грошове утримання суддям виплачується органами Пенсійного фонду України за рахунок коштів Державного бюджету України.
Частина 3 статті 142 Закону №1402-VIII передбачає, що щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді.
Колегія суддів звертає увагу, що на час призначення позивачеві щомісячного довічного грошового утримання Прикінцевими та перехідними положеннями Закону №1402-VIII були передбачені певні особливості визначення розміру суддівської винагороди та щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці. 
Зокрема, пунктом 25 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №1402-VIII було встановлено, що право на отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, визначеному цим Законом, має суддя, який за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердив відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді), або призначений на посаду судді за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом, та працював на посаді судді щонайменше три роки з дня прийняття щодо нього відповідного рішення за результатами такого кваліфікаційного оцінювання або конкурсу.
В інших випадках, коли суддя іде у відставку після набрання чинності цим Законом, розмір щомісячного довічного грошового утримання становить 80 відсотків суддівської винагороди, обчисленої відповідно до положень Закону №2453-VI. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді, але не може бути більшим ніж 90 відсотків суддівської винагороди судді, обчисленої відповідно до зазначеного Закону.
Рішенням Конституційного Суду України від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту 25 розділу ХІІ Прикінцеві та перехідних положень Закону №1402-VIII зі змінами.
У вказаному рішенні зазначено, що право судді на відставку є конституційною гарантією незалежності суддів (пункт 4 частини шостої статті 126 Конституції України).
Відставка судді є особливою формою звільнення його з посади за власним бажанням та обумовлена наявністю в особи відповідного стажу роботи на посаді судді; наслідком відставки є, зокрема, припинення суддею своїх повноважень з одночасним збереженням за ним звання судді і гарантій недоторканності, а також набуття права на виплату вихідної допомоги та отримання пенсії або щомісячного довічного грошового утримання (абзац четвертий підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 19 листопада 2013 року №10-рп/2013).
Конституційний Суд України вважає, що щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці має бути співмірним із суддівською винагородою, яку отримує повноважний суддя. У разі збільшення розміру такої винагороди перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці має здійснюватися автоматично. Встановлення різних підходів до порядку обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів порушує статус суддів та гарантії їх незалежності.
Запровадження згідно із положеннями пункту 25 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402 різних підходів до порядку обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів, які виходять у відставку, суперечить положенням частини першої статті 126 Основного Закону України щодо гарантування незалежності суддів Конституцією і законами України.
Згідно з ч.1 ст. 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Таким чином, з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення від 18.02.2020 № 2-р/2020 Закон № 1402-VIII не містить норм, які б по-різному визначали порядок обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці.
Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у рішенні від 16.06.2020 у зразковій справі № 620/1116/20 (щодо перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці).
Отже, з 19.02.2020 при вирішенні питання розміру щомісячного довічного грошового утримання позивача та, відповідно, здійснення перерахунку щомісячного довічного грошового утримання необхідно керуватися положеннями статті 142 Закону №1402-VIII, які визначають, що щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді.
Враховуючи положення частини третьої статті 142 Закону № 1402-VIII та суддівський стаж позивача, з 19.02.2020 щомісячне довічне грошове утримання позивача має розраховуватися, виходячи з 62 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді.
А тому, підстави для здійснення перерахунку та виплати щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 19.02.2020 у розмірі 90 відсотків суддівської винагороди відсутні.
Посилання позивача на необхідність застосування розміру 90 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, під час проведення перерахунку пенсії позивачу, є помилковими, оскільки такий відсоток розміру довічного грошового утримання позивача від суддівської винагороди працюючого судді був визначений відповідачем в порядку, який відрізняється від порядку визначення розміру довічного грошового утримання, встановленого чинним Законом України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 № 1402-VIII, на підставі якого позивачу проведено перерахунок щомісячного довічного утримання судді у відставці.
Така відмінність полягає в тому, що пунктом 25 розділу ХІІ Прикінцеві та перехідних положень Закону №1402-VIII розмір довічного грошового утримання судді у відставці визначався у відсотках (80% і більше), проте виходячи із суддівської винагороди, обчисленої відповідно до положень Закону № 2453-VI. Законом № 2453-VI було передбачено, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат (з урахуванням рішення КСУ від 04.12.2018 № 11-р/2018 - у розмірі 15 мінімальних заробітних плат), на відміну від положень Закону № 1402-VIII, який передбачає зовсім інші базові показники суддівської винагороди, виходячи з окладу працюючого судді, в даному випадку місцевого суду, - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року (ст. 135), а також інший розмір довічного утримання судді у відставці 50% і більше від суддівської винагороди (ч.3 ст.142).
Отже, чинним Законом № 1402-VIII передбачені інші розміри суддівської винагороди та розмір відсотків від неї для нарахування щомісячного грошового утримання, що свідчить про відсутність правових підстав для обрахунку щомісячного грошового утримання одночасно за грошовим утриманням (розміром щомісячної суддівської винагороди) за Законом № 1402-VIII, а розміру відсотку - за Законом № 2453-VI.
Зміна відсоткового обчислення при перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці на підставі статті 142 Закону №1402-VIII не порушує права позивача, оскільки за рахунок збільшення розміру суддівської винагороди станом на 18.02.2020, що враховується при перерахунку позивачу щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці, значно збільшується і розмір щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, який підлягає перерахунку згідно з частиною 3 статті 142 Закону № 1402-VIII.
При цьому колегія суддів зазначає, що частина третя статті 142 Закону України від 02.06.2016 №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» неконституційною не визнавалась, а також вказана норма не вступає в колізію з іншими нормами законодавства.
Колегія суддів також підкреслює, що за правовим висновком Верховного Суду, викладеним у рішенні від 16.06.2020 у зразковій справі №620/1116/20 (провадження Пз/9901/5/20), у судді у відставці, який отримує щомісячне грошове утримання у розмірі обчисленому згідно положень Закону України від 07.07.2010 №2453-VI «Про судоустрій і статус суддів», наявне право (підстава) права (підстави) на перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді відповідно до Закону України від 02.06.2016 №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів».
Тобто, у даному випадку, при перерахунку довічного грошового утримання судді слід застосовувати норму закону, яка визначає суддівську вислугу і є чинною на час виникнення спірних правовідносин.
До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 27 вересня 2021 року у справ № 580/585/21, від 06 жовтня 2021 року у справі № 380/5074/20.
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині, оскільки позивач має право на перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 62% з 19.02.2020.
Щодо вимог апеляційної скарги зарахування до спеціального стажу на посаді судді додаткового стажу роботи три роки в галузі права, колегія суддів зазначає наступне.
Положеннями статті 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
В свою чергу в п.6 частини першої статті 92 Конституції України зазначено, що основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України. 
Відповідно до ст.130 Конституції України, держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється Законом України “Про судоустрій і статус суддів”.
Згідно з частиною першою статті 135 Закону України “Про судоустрій і статус суддів” від 2 червня 2016 року № 1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Організація судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд регулюється Законом України №1402-VІІІ.
Відповідно до частини першої  статті 137 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»  до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: 1) судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України, судді Конституційного Суду України; 2) члена ВРП, Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; 3) судді в судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.
Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у зв`язку з прийняттям Закону України «Про Вищий антикорупційний суд» від 12 липня 2018 року № 2509-VIII статтю 137 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» доповнено частиною другою, згідно з якою до стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді.
Абз.4 п. 34 Розділу XII “Прикінцеві та перехідні положення” Закону  №1402-VIII судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).
Отже, при обчисленні стажу роботи на посаді судді підлягають застосуванню норми законодавства, які були чинними на день призначення (обрання) відповідного судді. При цьому при обчисленні стажу, який дає право на відставку окремо слід застосовувати положення частини першої статті 137 зазначеного закону, положення частини другої цієї статті, як стаж, який зараховується додатково.
За практикою Європейського суду з прав людини дискримінація означає поводження з особами в різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях (див. рішення у справі «Вілліс проти Сполученого Королівства», заява №36042/97). Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю (див. рішення від 21 лютого 1997 року у справі «Ван Раалте проти Нідерландів») (пункти 48-49 рішення від 07 листопада 2013 року у справі «Пічкур проти України», заява № 10441/06).
Аналогічний підхід у своїх рішеннях застосовує й Конституційний Суд України, вказуючи на те, що мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими. У противному разі встановлення обмежень означало б дискримінацію (абзац сьомий пункту 4.1 мотивувальної частини  Рішення Конституційного Суду України від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004).
Згідно з пунктом 6 частини першої  статті 1 Закону України «Про засади запобігання і протидії дискримінації в Україні»  прямою дискримінацією є ситуація, за якої з особою та/або групою осіб за їх певними ознаками поводяться менш прихильно, ніж з іншою особою та/або групою осіб в аналогічній ситуації, крім випадків, коли таке поводження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними. Таке поводження за змістом пункту 2 частини першої  статті 1 цього ж Закону  може полягати, в тому числі, в обмеженні у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами у будь-якій формі.
Ураховуючи викладене, колегія суддів зазначає, що вимоги до кандидатів на посаду судді були по-різному визначені законодавством України, що діяло на день їх призначення (обрання) на посаду судді, а тому такі вимоги можуть вважатися виправданою, обґрунтованою та справедливою підставою різниці при вирішенні питання щодо обчислення стажу роботи на посаді судді, що дає право на відставку, залежно від змісту цих вимог, визначених законодавством, яке було чинним на час призначення (обрання) на посаду судді.
Аналогічну правову позицію висловлено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 24 жовтня 2019 року у справі № 9901/2/19.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.05.2019 р. №9901/805/18 (провадження №11-1481заі18) вказала, що частину другу статті 137 Закону потрібно тлумачити таким чином, що до стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності) судді у сфері права, який вимагався законом як мінімальний для набуття таким суддею права для призначення на посаду судді на дату такого призначення.
Як слідує з матеріалів справи, відповідачем до спеціального стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання не зараховано періоди  роботи на посаді начальника юридичного відділу з 11.06.1990  по 11.06.1993 (а.с. 20), який враховано до загального стажу  позивача. 
На час призначення позивача суддею 14.06.1993 року діяв Закон України “Про статус суддів” від 15.12.1992 р. №2862-ХІІ (далі за текстом - Закон №2862).
Відповідно до абз.2 ч.4 ст.43 Закону №2862 до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов`язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.
Згідно з ч.1 ст.7 Закону №2862 на посаду судді може бути рекомендований кваліфікаційною комісією суддів громадянин України, не молодший двадцяти п`яти років, який має вищу юридичну освіту і стаж роботи в галузі права не менш як три роки, проживає в Україні не менш як десять років та володіє державною мовою.
З аналізу наведених норм слідує, що до стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж роботи судді в галузі права, який вимагався законом, як мінімальний для набуття таким суддею права для призначення на посаду судді на дату такого призначення.
Відповідно до абз.4 п.34 розділу ХІІ “Прикінцеві та перехідні положення” Закону №1402 судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).
Аналогічні висновки що, відповідно до вимог абзацу 4 пункту 34 розділу  ХІІ  Прикінцеві та перехідні положення  Закону України №1402 VIII, до стажу роботи на посаді судді підлягає зарахуванню три роки стажу (досвіду) роботи (професійної діяльності)  у сфері права, визначені відповідно до вимог частини першої  статті 7 Закону України №2862- ХІІ, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду  від 30 травня 2019 року в справі № 9901/805/18 (провадження №11-1481заі18).
Отже, з урахуванням положень частини другої  статті 137    Закону України «Про судоустрій і статус суддів»  позивач має право на зарахування трьох років  стажу на посаді начальника юридичного відділу з 11.06.1990  по 11.06.1993.
Таким чином, загальний стаж роботи позивача на посаді судді становить 26 років 06 місяців 12 днів ( 22 роки 06 місяців 12 днів +3 роки стажу роботи в галузі права).
Отже висновки суду першої інстанції на відсутність підстав для зарахування позивачу до стажу на посаді судді періоду її роботи на посаді начальника юридичного відділу з 11.06.1990  по 11.06.1993 з огляду на приписи статті 137 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», колегія суддів вважає безпідставними, оскільки згідно ч. 2 ст. 137 вказаного Закону до стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді.
Також колегія суддів зазначає, що  положення п.25 розділу  ХІІ  Прикінцеві та перехідних положень Закону України від 02.06.2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», оскільки Рішенням Конституційного Суду України від 18.02.2020 № 2-р/2020  положення вказано пункту визнано такими, що не відповідають  Конституції України  (є неконституційними).
З огляду на наведене, дії відповідача щодо не включення до стажу роботи ОСОБА_1 на посаді судді, який дає право на отримання щомісячного довічного грошового утримання стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді, а саме 3 (три) роки стажу роботи на посаді начальника юридичного відділу з 11.06.1990  по 11.06.1993, рішення відповідача № 89 від 18.03.2021 про відмову у проведенні перерахунку щомісячного довічного грошового утримання, з урахуванням 3-х (трьох) років стажу роботи на посаді начальника юридичного відділу з 11.06.1990  по 11.06.1993 є протиправними.
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно п. 4 ч. 1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.08.2021 року у справі №520/14089/21 з прийняттям постанови про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 . 
Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 20.08.2021 по справі № 520/14089/21 - скасувати.
Прийняти постанову, якою частково задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 .
Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про відмову у зарахуванні ОСОБА_1 судді у відставці до спеціального стажу стаж роботи в галузі права три роки відповідно до заяв від 15.03.2021 та від 17.06.2021 та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області:
Зарахувати ОСОБА_1 до стажу роботи, який дає право на відставку та отримання довічного грошового утримання, стаж роботи в галузі права три роки за період з 11 червня 1990 року по 11 червня 1993 року, що з урахуванням стажу роботи суддею 23 роки 6 місяців 12 днів з 14 червня 1993 року по 26 грудня 2016 року загалом становить 26 років 6 місяців 12 днів.
Здійснити перерахунок та виплачувати починаючи з 05 серпня 2018 року з моменту набрання чинності Закону України "Про Вищий антикорупційний суд" від 07.06.2018 №2447-VIII) 90% щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, виходячи із вказаного стажу роботи та з урахуванням раніше виплачених сум грошового утримання.
Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про відмову у перерахунку щомісячного довічного грошового утримання їй судді у відставці згідно з заявами від 05.03.2020, від 19.02.2021, від 09.03.2021, від 15.03.2021 та від 17.06.2021.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області здійснити ОСОБА_1 судді у відставці, перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці згідно із довідками від 24.02.2020 № 92 та від 17.02.2021 № 79 (відповідно до кожного року) в розмірі 62% від зазначених у вказаних довідках сум, починаючи з дня виникнення права - 19.02.2020.
В іншій частині позовних вимог відмовити. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		В.А. Калиновський 	
Судді	   	О.М. Мінаєва    З.О. Кононенко