Дата документу 21.12.2021 Справа № 336/427/16-ц

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний №336/427/16        Головуючий у 1 інстанції: Щаслива О.В.
Провадження № 22-ц/807/3804/21        Суддя-доповідач: Дашковська А.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«21» грудня 2021 року        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого:        Дашковської А.В.,
суддів:        Кримської О.М.,
       Кочеткової І.В.,
секретар:        Волчанова І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою  ОСОБА_1  на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про приведення у відповідність до фактичного розміру часток в праві спільної часткової власності на нерухоме майно, встановлення меж користування земельною ділянкою,

ВСТАНОВИВ:

В січні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про приведення у відповідність до фактичного розміру часток в праві спільної часткової власності на нерухоме майно.
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що сторони є учасниками спільної часткової власності на житловий будинок і господарські споруди за адресою: АДРЕСА_1 .
Її частка у праві спільної власності, набута нею на підставі договору дарування від 01 грудня 2003 року, становить 1/4 частину вказаної нерухомості, а відповідачі є власниками 3/4 частин майна на підставі договору міни від 22 березня 1997 року.
До отримання відповідачами у власність зазначеної частини майна право власності на нього розподілялось таким чином: її бабі ОСОБА_4 належали 67/100 частин нерухомості, батьку ОСОБА_5 – 1/4 частина, а брату її батька ОСОБА_6 – 2/25 частини.
Її батько ОСОБА_5 зі згоди співвласників будинку ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , керуючись своїм правом на збільшення своєї частини майна, у відповідності до вимог закону на підставі рішення Виконавчого комітету Шевченківської ради народних депутатів № 291 від 24 вересня 1991 року здійснив будівництво сіней, зазначених в технічній документації під літерою «а-2», яке фактично збільшило розмір його частки в праві спільної власності на нерухомість. До технічного паспорту на житловий будинок було внесено відповідні зміни.
Між тим, рішення уповноважених органів виконавчої влади про приведення ідеальних часток в праві спільної часткової власності у відповідність до фактичних прийнято не було.
Після смерті ОСОБА_4 її дядько ОСОБА_6 отримав у спадщину належну їй частку, збільшивши таким чином розмір своєї частки до 3/4 частин. Фактично нерухоме майно утворюють дві квартири, оснащені окремими входами, порядок користування якими був визначений за домовленістю співвласників. Частини нерухомого майна, що перебувають у користуванні кожного із учасників права спільної власності, є наближеними до 1/2 частини і не відповідають тим часткам, що зазначені в правовстановлюючих документах на житло.
На підставі зазначеного просила:
– привести розмір ідеальних часток співвласників у відповідність до фактичного розміру їхніх часток відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи № 2210 про розмір часток співвласників у фактичному користуванні нерухомістю, де розмір частки ОСОБА_1 становить 44/100 частин нерухомості, а розмір відповідачів – 56/100 частинам нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 ;
– встановити межі користування земельною ділянкою співвласників житлового будинку АДРЕСА_1 відповідно до запропонованого висновком вказаної судової експертизи варіанту № 2.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 грудня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що порядок користування спірним нерухомим майном, яке утворюють дві квартири був визначений за домовленістю співвласників з 1991 року,частини нерухомого майна, що перебувають у користуванні кожного із співвласників є наближеними до 1/2 частини і не відповідають тим часткам, що зазначені у правовстановлюючих документах на житло, приведення ідеальних часток до реальних не порушує права власності відповідачів, поділ земельної ділянки за варіантом №2 зазначеної експертизи відповідає фактичному користуванню земельною ділянкою закріпленою за домоволодінням та відповідає чинним вимогам ДБН, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 09 березня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. 
Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 грудня 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про задоволення позову.

Постановою Верховного Суду від 27 липня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_7 задоволено частково. Постанову Запорізького апеляційного суду від 09 березня 2021 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

За приписами ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не доведено ті обставини, що уповноваженим органом влади не приймалось рішення, пов`язане зі зміною розміру часток співвласників, які відбулися у зв`язку з будівництвом, що здійснила ОСОБА_4 , та зведенням ОСОБА_5 сіней, що призвело до фактичного збільшення розміру належної йому частки. 

Крім того, суд першої інстанції зазначив про те, що будь-яке речове право на земельну ділянку сторонами у справі не оформлене і не зареєстроване, відомості про земельну ділянку у відповідності до статті 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр» в земельно-кадастровій документації відсутні, а розроблені висновком експерта варіанти припускають користування часткою земельної ділянки в розмірі, що відповідає розміру частки в праві власності на житло, і оскільки вимога про зміну розміру частки в праві на нерухомість залишена без задоволення, не підлягає задоволенню і вимога про надання в користування земельної ділянки площею, що не відповідає розміру частки співвласника.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони є учасниками спільної часткової власності на житловий будинок і господарські споруди за адресою: АДРЕСА_1 .

Земельна ділянка, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , закріплена за домоволодінням на підставі рішення Запорізької міської ради від 04 червня 1953 року №424 в розмірі 1027 кв.м. (т.1, а.с.1). 

Частка позивача в праві спільної власності на зазначений жилий будинок з господарськими спорудами, розташований на земельній ділянці площею 1035 кв.м., набута нею на підставі договору дарування від 01.12.2003 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , становить 1/4 частину вказаної нерухомості.

Відповідно до пункту 1 договору дарування на земельній ділянці розташовано: жилий будинок глиновальков. і обклад. 1/2 цеглою, житловою площею 47,1 кв.м., зазначений в плані літерою А, сарай, зазначений в плані літерою Б; літня кухня, зазначена в плані літерою В; вбиральня, зазначена в плані літерою Г; паркан, зазначений в плані цифрою №1; водопровід, зазначений в плані цифрами № 4,5, недобудований гараж, зазначений в плані літерою Е; сарай, зазначеній в плані літерою З; сарай, зазначеній в плані літерою Ж; навіс, зазначений в плані літерою И; хвіртки, зазначені в плані цифрами № 7,9, замощення, зазначене в плані літерою І; паркан, зазначеній в плані цифрою № 10 (т.1, а. с. 5-6). 

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 є власниками 3/4 частин майна на підставі договору міни від 22.03.1997 року, укладеного з ОСОБА_6 .

Згідно з пунктом 1 Договору міни обміну підлягає 3/4 частини домоволодіння, розташованого на земельній ділянці площею 1027 кв.м., що належать ОСОБА_6 , яке складається з: жилого будинку глиновалькованого і обкладеного цеглою, зазначеного в плані літерою А, сараю, зазначеного в плані літерою Б; літньої кухні, зазначеної в плані літерою В; недобудованого гаражу, зазначеного в плані літерою Е, вбиралень, зазначених в плані літерами Д, Г; парканів, зазначених в плані цифрами №1,2, водопроводів, зазначених в плані цифрами № 4,5(т.1, а. с. 13).

Зі звернення заступника голови виконкому Шевченківської районної ради народних депутатів від 24.09.1991 року до начальника міжміського бюро технічної інвентаризації випливає, що виконком Ради народних депутатів дозволяє громадянину ОСОБА_5 оформлення документів на сіні а2 площею 4,75 х 5,62 метри по АДРЕСА_1 , відповідно до висновку АПУ міста № 923/91 від 28.08.1991 року (т.1, а.с.172).

В технічній документації на будинок АДРЕСА_1 з приміткою «нове будівництво» зазначене приміщення а2 як таке, чиє зведення дозволено виконкомом Шевченківської районної Ради народних депутатів № 291 від 24.09.1991 року, у зв`язку з чим відповідно до примітки, зробленої бюро технічної інвентаризації, потрібен розрахунок часток.

Отже, співвласник ОСОБА_5 за власний кошт здійснив прибудову до будинку в вигляді сіней під літерою а2, дозвіл на оформлення якої у встановленому законом порядку отримав від виконавчого органу місцевої Ради народних депутатів.

Судом першої інстанції встановлено, що протягом існування права спільної часткової власності на будинок АДРЕСА_1 виконкомом місцевої Ради депутатів трудящих в порядку п. 26 «Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР» приймалися такі рішення про зміну ідеальних часток в праві спільної часткової власності на це житло. 

Рішенням виконкому Шевченківської районної ради народних депутатів № 502 від 21.11.1991 року про зміну розміру ідеальних часток у зв`язку з будівництвом сіней а2, яке здійснив ОСОБА_5 , встановлено, що ідеальні частки учасників права спільної часткової власності після вказаного будівництва розподілились таким чином:  ОСОБА_5 стало належати 9/25 частин будинку,  ОСОБА_6 – 13/100 частин,  ОСОБА_4 – 51/100 частина (т.1, а. с. 187-188). Складання зазначених у вказаному рішенні часток вінчається сумою, що дорівнює одиниці (9/25 (або 36/100) + 13/100 + 51/100 = 100/100 (або 1).

Вказане рішення приписує Запорізькому міськкомунхозу видати свідоцтво про право власності на будинок у зв`язку із здійсненими в порядку ст. 119 ЦК Української РСР змінами ідеальних часток (пункт 5.2).

Крім того, рішенням виконкому Шевченківської районної ради народних депутатів № 471/12 від 21.12.1992 року «Про зміну ідеальних часток на будинок, що розташований по АДРЕСА_1 », змінено розмір часток співвласників, яке зумовлено здійсненням ОСОБА_4 будівництва службової прибудови а1 та літньої кухні В. 

Внаслідок цієї зміни частки співвласників розподілились таким чином: ОСОБА_5 стала належати 1/4 частина будинку, ОСОБА_6 – 2/25 частини, ОСОБА_4 – 67/100 частин (т.1, а. с. 176).

25 січня 1993 року ОСОБА_5 видане свідоцтво № 15 про право особистої власності на 1/4 частину будинку АДРЕСА_1 (т.1, а.с. 173), свідоцтво № НОМЕР_1 про право особистої власності на 67/100 частин зазначеного майна отримала ОСОБА_4 (т.1, а.с. 174), а свідоцтво №16 на 2/25 частини будинку видане ОСОБА_6 (т.1, а. с. 175). Наслідком складання вказаних часток є результат, що дорівнює одиниці (67/100 + 2/25 (або 8/100) + ј (або 25/100) = 1) (т.1, а.с.173-175). 

Вказані свідоцтва видані на підставі рішення виконавчого комітету Шевченківської районної ради народних депутатів № 471/12 від 21.12.1992 року (т.1, а.с.176).

У зв`язку з викладеним суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність обставин, на які посилалась позивач, зокрема, про те, що рішення уповноважених органів виконавчої влади про приведення ідеальних часток в праві спільної часткової власності у відповідність до фактичних у зв`язку з будівництвом ОСОБА_5  сіней а2 не було прийнято.

Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтею 41 Конституції України гарантовано право кожному володіти, користуватись та розпоряджатись своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом.

Непорушність права власності закріплено і в статті 321 ЦК України, відповідно до частини першої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном.

Згідно частин першої, третьої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому.
Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дрібному виразі.

Згідно з частиною третьою статті 357 ЦК України співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності.

Статтею 358 ЦК України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен зі співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності.

Крім того, відповідно до частин першої, третьої статті 88 ЗК України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди – у судовому порядку. Учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення, а у разі неможливості виділення частки – вимагати відповідної компенсації.

Оскільки володіння та порядок користування земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, в тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, то при застосуванні статті 88 ЗК України при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або жилий будинок, слід брати до уваги цю угоду. Це правило стосується тих випадків, коли житловий будинок поділено в натурі.

За правилом частини другої статті 120 ЗК України якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. 

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність /відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Цей принцип диспозитивності у цивільному судочинстві реалізується шляхом вільного використання та розпорядження такими процесуальними правами, які, зокрема впливають на виникнення, рух, розвиток і закінчення судового розгляду (право на звернення з позовом, право на зміну предмета або підстав позову), випливають з участі у розгляді справи, забезпечують сторонам належний судовий захист.

Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно визначати правову підставу та предмет позову.

Звертаючись до суду з позовом про захист порушеного права, ОСОБА_1 у жовтні 2018 року уточнила позовні вимоги і, посилаючись на норми ст.119 ЦК Української РСР та аналогічні за змістом положення ст.357 ЦК України та зазначаючи про збільшення частки домоволодіння ОСОБА_5 , від якого вона отримала в дар 1/4 частку жилого будинку, остаточно просила: змінити згідно з висновками судової будівельно-технічної експертизи частки співвласників житлового будинку АДРЕСА_1 відповідно до варіанту № 1 – по фактичному користуванню будинком (т.2, а.с.134-137).

Статтею 49 ЦПК України визначено процесуальні права та обов`язки сторін. 

За змістом статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява повинна містити, зокрема зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини. У позовній заяві можуть бути вказані й інші відомості, необхідні для правильного вирішення спору. 

Отже, позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовної якої позивач просить прийняти судове рішення. 

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Судом правильно встановлено та не спростовано сторонами, що доказів інших перебудов, які б в розумінні ст. 119 ЦК Української РСР мали б потягти зміну розміру часток учасників права спільної часткової власності, до отримання співвласниками згаданих судом свідоцтв про право власності в 1993 році, де розмір часток зазначений у відповідності до вказаного в рішенні виконкому № 471/12 від 21.12.1992 року розміру, матеріали справи не містять та позивачем не надано ані в суді першої, ані в суді апеляційної інстанцій.

Позивач не посилалась в позові на інші обставини, передбачені положеннями ст.357 ЦК України, які б могли потягти зміну розміру часток учасників права спільної часткової власності, після отримання свідоцтв у 1993 році та не доводила ці обставини під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Договір дарування, за умовами якого позивач  ОСОБА_1  набула власності на належну їй 1/4 частку спірного домоволодіння та договір міни, на підставі якого відповідачіОСОБА_2 та ОСОБА_3 придбали 3/4 частки в цьому домоволодінні не містять пунктів щодо виділення в користування співвласників певних приміщень, а тому не заслуговує на увагу посилання позивача на те, що на момент придбання своєї частки відповідачі були обізнані про фактичні частки в спільній нерухомості. 

У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 49 ЦПК України визначено процесуальні права та обов`язки сторін. 

Висновки експертів за результатами проведення: будівельно-технічної експертизи у справі № 2210 № 336/427/16-ц від 29 серпня 2016 року; будівельно-технічного дослідження № 2008 від 22 листопада 2016 року; будівельно-технічної експертизи № 2427 від 17 вересня 2018 року про те, що фактичний порядок користування житловим будинком та господарськими спорудами не відповідає ідеальним долям співвласників зроблені, виходячи з оцінки загальній вартості будівель та споруд, які знаходяться в користуванні співвласників. 

Зміна розміру корисної площі домоволодіння попереднім співвласником ОСОБА_5 , якою позивач, звертаючись до суду, обґрунтовувала позовні вимоги, не була предметом вищезазначених експертних досліджень, а тому суд правомірно дійшов до висновку про неналежність зазначених доказів у цій справі та відмовив у позові про зміну ідеальних часток у домоволодінні.

За приписами ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, а згідно із ст. 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та х обтяжень" .

Статтею 107 ЗК України визначено, що основою для встановлення меж є дані земельно-кадастрової документації.

Відповідно до наведених в Законі України «Про Державний земельний кадастр» термінів Державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами; державна реєстрація земельної ділянки - внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера. 

Судом першої інстанції встановлено, що будь-яке речове право на земельну ділянку співвласниками домоволодіння не оформлене і не зареєстроване, відомості про земельну ділянку у відповідності до ст. 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр» в земельно-кадастровій документації відсутні. 

Вирішуючи позов в частині вимоги про встановлення меж земельних ділянок та здійснення розподілу земельної ділянки у відповідності до запропонованого варіантом ІІ судової будівельно-технічної експертизи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскільки вимога про зміну розміру частки в праві на нерухомість залишена без задоволення, не підлягає задоволенню і вимога про надання в користування земельної ділянки площею, що не відповідає розміру частки співвласника. 

Інші приведені в апеляційній скарзі доводи є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтом норм права. 

 
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). 

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 грудня 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 24 грудня 2021 року.

Головуючий        А.В. Дашковська 

Судді:         О.М. Кримська 

       І.В. Кочеткова