КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

справа №752/3612/16                                                 Головуючий у І інстанції -Хоменко В.С.   
апеляційне провадження №22-ц/824/15463/2021       Доповідач у ІІ інстанції - Гуль В.В.

                                                                ПОСТАНОВА
                                                           ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ 
 
16 грудня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого Гуля В.В.,
суддів  Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.,
за участю секретаря  Линок В.О.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 18 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», третя особа ОСОБА_2 про визнання недійсним Договору від 07.04.2009 р. про внесення змін до Договору кредиту № 44.05-554/А від 02.06.2006 року,-
                                                             встановив:
 
 У березні 2016 року  ОСОБА_1  звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати недійсним Договір від 07.04.2009 року про внесення змін до договору кредиту № 44.05-554/А від 02.06.2006 року, обґрунтовуючи його тим, що вона перебуває з ОСОБА_2 , котрий 02.06.2006 року уклав з АКБ СР «Укрсоцбанк» кредитний договір № 44.05-554/А, у зареєстрованому шлюбі. 07.04.2009 року між ОСОБА_2 та АКБ СР «Укрсоцбанк» було укладено договір про внесення змін до договору кредиту № 44.05-554/А від 02.06.2006 року, згоду на укладення якого вона не надавала. Тому, оскільки кредитний договір було укладено її чоловіком в інтересах сім`ї, повернення грошових коштів здійснювалось за рахунок сімейного бюджету і цей договір виходить за межі дрібного побутового, в силу положень ст. 65 СК України договір від 07.04.2009 року про внесення змін до договору кредиту № 44.05-554/А від 02.06.2006 року є недійсним.
   Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 18 серпня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.
   Не погоджуючись з вказаним рішення суду,     ОСОБА_1 а подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати і позов задовольнити, посилаючись на те, що суд не з`ясував обставини справи та докази в їх сукупності, а при застосуванні норм права до спірних правовідносин обмежився виключно посиланням на правові висновки касаційного суду щодо правовідносин, які виникли внаслідок укладення договору про надання споживчого кредиту.   
У відзиві банк посилається на законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.
        Судом першої інстанції встановлено та не заперечується сторонами у справі, що 02.06.2006 року між АКБ СР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», а в подальшому - АТ «Альфа-Банк», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 44.05-554/А, за умовами якого банк надав ОСОБА_2 кредит в сумі 28 727,00 доларів США зі сплатою 11% річних згідно графіку погашення та кінцевим строком погашення заборгованості не пізніше 01.06.2011 року. ОСОБА_2 , за умовами укладеного договору, зобов`язався погашати кредит, сплачувати відсотки за користування отриманими коштами (т. 1 а.с. 4-11).
07.04.2009 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 було укладено договір про внесення змін до кредитного договору від 02.06.2006 року, яким було змінено кінцевий строк погашення кредиту до 01.06.2012 року (а.с. 12).
Факт перебування позивача та ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі на момент укладення оспорюваного правочину сторонами у справі визнається, через що доказуванню в силу положень ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягають.
ОСОБА_1 , оскаржує договір від 07.04.2009 року про внесення змін до договору кредиту № 44.05-554/А від 02.06.2006 року з тих підстав, що останній було укладено її чоловіком без її відома та згоди.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що договір кредиту, так само як і договір про внесення змін до нього, не є договорами щодо розпорядження спільним майном подружжя, при його укладенні законом не передбачено отримання згоди другого з подружжя.
При цьому, лише зазначення позивачем того, що кредитні кошти були отримані в інтересах сім`ї, не є доказом того, що кошти витрачено в інтересах сім`ї.
Відомості щодо поділу майна між позивачем та ОСОБА_2 в матеріалах справи відсутні. Доказів на підтвердження визнання права спільної сумісної власності на отримані ОСОБА_2 кредитні кошти не надано.
Факт укладення договору № 44.05-554/А від 02.06.2006 року, так і договору про внесення змін до нього від 07.04.2009 року, в інтересах сім`ї не встановлено. Та використання коштів в інтересах сім`ї позивачем не доведено.
      Сам по собі факт перебування особи у зареєстрованому шлюбі, а також факт надання згоди іншим подружжям для укладення договору, не спростовує вказаних висновків суду.
      Тому, оскільки доказів того, що договір № 44.05-554/А від 02.06.2006 року, так і договір про внесення змін до нього від 07.04.2009 року, укладено в інтересах сім`ї не надано, то останні в силу ст. 65 СК України створив обов`язки для ОСОБА_1 як другого з подружжя.
      При цьому, обставин порушень прав позивача не встановлено, їх наявність не доведена стороною позивача доказами в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України.
        Вказаних висновків суду не спростовує й наданий позивачем висновок експертного почеркознавчого дослідження за заявою АО «Адвокатське бюро «Віко» № 14389 від 09.03.2016 року, складеного експертом Фраймович Л.В. та підтриманий останньою в суді, згідно якого підпис від імені ОСОБА_1 , розташований ліворуч від запису її прізвища в заяві від 02.06.2006 року, яка є невід`ємною частиною договору кредиту № 44.05-554/А від 02.06.2006 року, та підпис від імені ОСОБА_1 , зображення якого міститься ліворуч від запису її прізвища у копії заяви від 07.04.2009 року, яка є невід`ємною частиною договору від 07.04.2009 року про внесення змін до договору кредиту № 44.05-554/А від 02.06.2006 року, виконані різними особами (т. 1 а.с. 36-43).
            Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону виходячи з наступного.
Згідно ч.І ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ч.б ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч. 1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно частини 2 статті 78ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до частин першої-третьої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суДу з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.
Положення цієї статті визначає правила розпорядження подружжям майном, що є об`єктом права їх спільної сумісної власності. Таке розпорядження здійснюється шляхом укладення дружиною та/або чоловіком різноманітних правочинів з іншими особами. Якщо правочин щодо спільного майна укладає один з подружжя, то воля другого з подружжя, його згода на укладення правочину має бути з`ясована окремо.
Приписи статті 65 СК України регулюють правовідносини щодо розпорядження майном, яке є спільною сумісною власністю подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір за своєю правовою природою є правочином щодо отримання у власність грошових коштів, а не правочином щодо розпорядження належним подружжю майном.
Такий договір створює обов`язки для другого з подружжя лише у разі, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).
Для укладення кредитного договору (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя, а той з подружжя, хто позичає кошти, не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин.
Схожий за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 713/285/2012, від 18 грудня 2018 року у справі № 755/12668/16-ц, від 27 листопада 2019 року у справі № 133/3928/14-ц, від 24 березня 2020 року у справі № 521/20211/16-ц, від 28 квітня 2020 року у справі № 522/16362/16-ц, від 09 червня 2020 року у справі № 522/20907/16-ц, від 12 червня 2020 року у справі № 333/324/18, від 05 листопада 2020 року у справі № 619/761/18, від 16 березня 2021 року у справі № 133/2718/18.
Частина 1 ст.509 ЦК зазначає, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно зі ст.526 ЦК, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
Стаття 610 ЦК зазначає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Зважаючи на зазначене вище, суд першої інстанції у оскаржуваному рішенні дійшов правильного та обгрунтованого висновку щодо того, що Позивач оскаржує договір від 07.04.2009 року про внесення змін до договору кредиту № 44.05-554/А від 02.06.2006 року з тих підстав, що останній було укладено її чоловіком без її відома та згоди, тому враховуючи, що договір кредиту, так само як і договір про внесення змін до нього, не є договорами щодо розпорядження спільним майном подружжя, при його укладенні законом не передбачено отримання згоди другого з подружжя, а тому суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.
Доводи апеляційної скарги вказаних висновків не спростовують.  
Судом першої інстанції в повному обсязі досліджено докази, всебічно і повно з`ясовано фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінено докази, які мають значення для вирішення справи та постановлено рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
 
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-
 
                                                          У Х В А Л И В:
 
        Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
        Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 18 серпня 2021 року залишити без змін.
 
 Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий                                                                    В.В. Гуль
 
Судді                                                                                Ю.О. Матвієнко
 
                                                                                           Я.С. Мельник