Дата документу 27.01.2022 Справа № 334/5297/18

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
27 січня 2022 року 
м. Запоріжжя

Єдиний унікальний № 334/5297/18
Провадження №22-ц/807/329/22

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Кримської О.М. (суддя-доповідач),
суддів: Дашковської А.В., Кочеткової І.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 в особі представника, адвоката Карабак Валерії Андріївни на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 червня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2018 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
В обґрунтування позову зазначено, що відповідно до укладеного договору № б/н від 30.03.2010 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 5000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та Банком договір, що підтверджується підписом у заяві.
При укладанні Договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому "Тарифами Банку", які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, з розрахунку 360 календарних днів на рік, що підтверджується п. 2.1.1.12.6 "Правил користування платіжною карткою".
Одночасно пунктом 1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг передбачена можливість односторонньої зміни Тарифів та інших невід`ємних частин Договору. Таким чином, розмір відсоткової ставки за кредитом може змінюватись Банком за умови інформування позичальника шляхом надання виписки по картковому рахунку на умовах, зазначених в п. 1.1.3.1.9. Умов та правил надання банківських послуг. Відповідно до п. 1.1.2.3 до обов`язків позичальника відноситься отримання виписки про стан картрахунків та про здійснені операції по картрахункам.
АТ КБ "Приватбанк" свої зобов`язання за Договором та угодою виконав в повному обсязі, надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому Договором.
Відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала, у зв`язку з чим станом на 25.06.2018 року має заборгованість у розмірі 24716,82 грн., з яких: 11558,32 грн. - заборгованість за кредитом, 11505,32 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 1153,18 грн. - штраф (процентна складова), яка у добровільному порядку відповідачем на цей час не сплачена.

Під час розгляду справи була позивачем подана уточнена заява про зменшення розміру позовних вимог, в якій позивач просив стягнути заборгованість за договором № б/н від 30.03.2010 р., яка станом на 31.10.2020 року становить 22208,07 грн., та складається з: 14560,18 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 7647,89 грн. заборгованість за простроченими відсотками, а також стягнути понесені позивачем судові витрати в розмірі 1762,00 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 червня 2021 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 , на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 30.03.2010 року станом на 31.10.2020 року по простроченому тілу кредиту в розмірі 14 560,18 грн. та судові витрати в розмірі 1 155,21 грн. 

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду в частині задоволених позовних вимог, ОСОБА_1 в особі представника, адвоката Карабак В.А. подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що судом всупереч положенням ст. 49 ЦПК України було прийнято заяву позивача про зменшення розміру позовних вимог подану у квітні 2021 року, хоча справа розглядалась по суті з 2020 року. Вказаною заявою про «зменшення розміру позовних вимог» позивач фактично збільшив свої вимоги щодо заборгованості по тілу кредиту з 11505,32 грн. до 14560,18 грн. 
Як вказує апелянт, суд першої інстанції помилився щодо того, що у відповідача ОСОБА_1 наявна заборгованість за кредитом у розмірі 14560,18 грн. З урахуванням правильного висновку суду про відсутність підстав для стягнення відсотків за користування кредитом (так само як і пені та штрафу, комісії, тощо) тому всі кошти внесені позичальником на свій картковий рахунок повинні зараховуватись на погашення тіла кредиту. До 31.03.2020 року відповідачем було витрачено кредитних коштів на суму 47662,21 грн. а внесено на погашення кредиту 52102,64 грн. отже у відповідача наявна переплата за тілом кредиту. 
Відповідач ОСОБА_1 заперечує факт отримання 3 та 4 картки про які зазначає позивач у своїх поясненнях та довідках, при цьому АТ КБ «ПриватБанк» не довело первісними фінансовими документами факту отримання відповідачем цих карток зі строком дії останньої до вересня 2021 року. Відповідач вважає що кредитний договір обмежений строком дії другої картки і припинив свою дію у жовтні 2017 року, при цьому позивач продовжив нараховувати відсотки за користуванням кредиту також у 2018-2020 роках.
Позивач штучно збільшував розмір основної заборгованості списуючи із кредитних коштів клієнта відсотки за використання кредитного ліміту, а також неустойку у вигляді штрафу та пені, які не були передбачені умовами кредитного договору.
Апелянт зазначав, про те, що щомісячне списання коштів у сумі 552,87 грн. із карткового рахунку відповідача є протиправним. Так, 03.05.2016 банком було надано відповідачу послугу «оплата частинами» на суму 9363,02 грн., при цьому за період з 03.06.2016 в рахунок погашення вказаної послуги було списано 19897,63 грн. Тобто списання коштів з рахунку відповідача після 03.10.2017 були надлишковими, оскільки станом на вказану дату відповідачем вже було сплачено 9392,95 грн.
Скаржник також зазначав, що Банк безпідставно нараховував і стягував відсотки за користування кредитом, здійснював такі відрахування всупереч власним же правилам, а також нараховував відсотки за користування кредитом на нараховані санкції.

25 січня 2022 року позивачем було подано відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , за змістом якого просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу відповідача – без задоволення.
Представник позивача зазначив, що договір укладений між позичальником ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» у відповідності до положень ст. 634 ЦК України є договором приєднання, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах. 
Відповідно до положень ст. 1069 ЦК України, якщо відповідно до договору банківського рахунка банк здійснює платежі з рахунка клієнта, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів, банк вважається таким, що надав клієнтові кредит на відповідну суму від дні здійснення цього платежу. 
Надана суду виписка за договором відповідача є належним та допустимим доказом, оскільки є первинним бухгалтерським документом. При цьому така виписка є підтвердженням виконаних за день операцій і призначається для видачі або відсилання клієнту. 
Клієнт ОСОБА_1 мала змогу та скористалась послугою «Оплата частинами». 03.05.2016 на картковий рахунок відповідача надійшли кошти в сумі 9363,02 грн. що не є власними коштами позичальника, а є вдруге запозиченими коштами банку, що надавались в рамках послуги «Кредит готівкою», що є складовою послуги «Оплата частинами», тобто погашення за рахунок кредитних коштів (другого кредитного ліміту) заборгованості за овердрафтом, тобто за першим кредитним лімітом. Кожного третього числа наступного місяця здійснюються списання коштів і борг за тілом кредиту збільшується. Строк дії останньої картки виданої відповідачеві сплинув у жовтні 2021 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: малозначні справи; що виникають з трудових правовідносин; про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд.
Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Ураховуючи зазначене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на такі обставини.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості по простроченому тілу кредиту, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, яка фактично отримувала та використовувала кошти надані банком, в тому числі і з врахуванням збільшеного кредитного ліміту встановленого на кредитні картки, станом на 31.10.2020 свої зобов`язання із повернення таких коштів не виконала і має непогашену заборгованість за тілом кредиту на суму 14560,18 грн.
Суд першої інстанції, також виходив з безпідставності позовних вимог щодо стягнення відсотків за користування кредитом, оскільки у заяві підписаній сторонами відсутні відомості про розмір кредитного ліміту, відсоткової ставки за користування кредитом чи інші узгоджені між сторонами платежі. Витяг з Тарифів, Умов та правил надання банківських послуг, розміщених на сайті банку, не може вважатися складовою частиною спірного договору.

Із матеріалів справи вбачається, що 30.03.2010 року ОСОБА_1 звернулась до ПАТ КБ «Приватбанк» з Анкетою-заявою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, в якій виявила бажання оформити на своє ім`я платіжну картку Кредитка «Універсальна» та надала згоду, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між нею та Банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у анкеті-заяві (т. 1 а.с. 7).
Згідно довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти, оформленої на ОСОБА_1 , «старт карткового рахунку» № НОМЕР_1 - проведено 31.03.2010, того ж дня було встановлено кредитний ліміт у розмірі 5000,00 грн. в подальшому збільшення кредитного ліміту проводилось: 29.09.2010 – 6 000,00 грн.; з 22.01.2011 – 8 000,00 грн.; з 08.09.2011 – 10 000,00 грн. (т. 1 а.с. 130).

Позивач АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 в якому зазначив, що станом на 25.06.2018 відповідач має заборгованість за кредитом у сумі 24716,82 грн., яка складається із:
- 11558,32 грн. – заборгованості за кредитом;
- 11505, 32 грн. заборгованості по процентам за користуванням кредитом;
- 500 грн. – штраф (фіксована частина);
- 1153,18 грн. штраф (процентна складова);
Такий розмір заборгованості було обґрунтовано долученим до позову розрахунком заборгованості за договором від 30.03.2010 станом на 25.06.2018 ( т.1 а.с.4-6).

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10.08.2018 було відкрито провадження у цій справі та ухвалено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 
       
29.04.2021 до суду першої інстанції АТ КБ «ПриватБанк» було подано заяву про зміну розміру позовних вимог за змістом якої позивач, зменшив розмір вимог до 22208,07 грн.

При цьому заборгованість за тілом кредиту, позивачем була розрахована за більший період - до 31.10.2020 і сума такої заборгованості була змінена в порівнянні з первісними позовними вимогами до 14560,18 грн., заборгованість за простроченими відсотками заявленими до стягнення за підрахунками позивача склала 7647,89 грн., інші складові заборгованості до стягнення у заяві про зменшення позовних вимог до стягнення не заявлялись. (т. 2 а.с. 58).

В апеляційній скарзі відповідач вказує на порушення судом першої інстанції процесуального права, а саме п. 2 ч. 2 ст.49 ЦПК України, якою передбачено, що позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Вказана заява позивачем була подана поза межами строку, визначеного ст.. 49 ЦПК України.

Апеляційний суд відхиляє такі доводи апеляційної скарги, оскільки ст..376 ЦПК України не передбачено таку підставу для скасування судового рішення.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ "ПриватБанк").
Аналіз зазначених норм дає підстави дійти до висновку про те, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений, при цьому умови договору повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Саме такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі №342/180/17 на яку правомірно посилався суд першої інстанції при ухваленні рішення.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором № б/н від 30.03.2010, долученого до позову, а також після подання заяви про зменшення розміру позовних вимог станом на 31.10.2020, посилався на Витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку.

Матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Тарифи обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Умови та правил надання банківських послуг в ПриватБанку розуміла відповідач та ознайомилась і погодилась з ними, а також те, що вказані документи станом на 30.03.2010 містили умови, зокрема й щодо сплати відсотків, неустойки у розмірі зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19, зауважила на тому, що роздруківка із сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена щодо укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
За таких підстав, в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що долучені до матеріалів справи Тарифи з обслуговування кредитних карт "Універсальна", Умови та правила надання банківських послуг не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору від 30.03.2010.

В матеріалах справи наявна копія «Довідки про умови кредитування з використанням платіжної карти Кредитка «Універсальна» 30 днів пільгового періоду», на якій наявний підпис у графі «клієнт» та дата його вчинення 30.03.2010. 

Як передбачено ч. 1 ст. 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Частинами 1,2,6 статті 95 ЦПК України визначено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.
Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
Відповідно до положень п. 10 ст. 84 ЦПК України, у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду.

Як вбачається із матеріалів справи ухвалою суду першої інстанції від 10.07.2019 було задоволено клопотання представника відповідача та витребувано оригінал Довідки від 30.03.2010 для дослідження в судовому засіданні. Вказана ухвала суду першої інстанції виконана не була, оригінал довідки про умови кредитування з підписом позичальника від 30.03.2010 відповідачем до суду першої інстанції надано не було. 

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правомірно відмовив в задоволенні позову в частині стягнення заборгованості по відсоткам за користування кредитом з тих підстав, що така вимога не була доведена належними та допустимими доказами. 

Відповідно до ч.1, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Враховуючи, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів погодження між кредитодавцем та відповідачем ОСОБА_1 умов кредитування, які б передбачали сплату позичальником на користь Банку відсотків та інших видів платежів зокрема неустойки (штрафів, пені) у розмірі зазначеному в розрахунку заборгованості, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» щодо стягнення з відповідача – 7647,89 грн. заборгованості по простроченим відсоткам за користуванням кредитом, а також до необґрунтованого, безпідставного списання кредитодавцем із карткового рахунку відповідача ОСОБА_1 сум нарахованих відсотків, неустойки та комісії.

Апеляційний суд, дослідивши виписку по особовому рахунку ОСОБА_1 погоджується із доводами апеляційної скарги щодо відсутності заборгованості за тілом кредиту, оскільки сума, внесена відповідачем на погашення заборгованості перевищує суму витрачених відповідачем коштів.

Із виписки по особовому рахунку ОСОБА_1 вбачається, що банком нараховувались та з рахунку автоматично списувались відсотки за користування кредитом, сплата та розмір яких не було погоджено сторонами, про що представником відповідача також заявлялось у відзиві на позовну заяву (т. 1 а.с. 62) та під час судових засідань, зокрема 17.06.2021.

При цьому суд першої інстанції не прийняв такі доводи відповідача, та не перевірив зроблений представником відповідача підрахунок сум фактично знятих відповідачем коштів і фактично внесених на погашення кредиту, з мотивів відсутності клопотань про призначення економічної експертизи.

Відповідно до висновку Касаційної цивільної палати № 755/7704/15-ц Верховного Суду викладеного у постанові № від 23 січня 2018 року, визначаючи розмір заборгованості за кредитним договором, суд, зобов`язаний належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості за кредитним договором), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок, що є процесуальним обов`язком суду.

З наведеного вбачається, що суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту, виключно на підставі розрахунку позивача, без його перевірки та без дослідження і врахування розрахунку складеного представником відповідача. 

Як вбачається з матеріалів справи (т. 2 а.с. 2-9), суми, що сплачувались позичальником на погашення заборгованості за кредитом, направлялись позивачем на оплату відсотків за використання кредитного ліміту, погашення комісій за обслуговування, службові операції «списання з карткового рахунку», списання сум пені та нарахованих за овердрафт відсотків.

З виписки по картковим рахункам ОСОБА_1 вбачається, що за період з 11.03.2010 до 31.10.2020 відповідачем на власні потреби було витрачено кредитних коштів на суму 27764,58 грн. а внесено коштів на погашення кредитної заборгованості у розмірі 42739,62 грн.(т. 2 а.с. 2-9).

Із вищезазначеної виписки по картковим рахункам колегією суддів також встановлено і це узгоджується з поясненнями представника позивача, наведеними у відзиві на апеляційну скаргу, що в рамках програми «Кредит готівкою», що є складовою програми «Оплата частинами» позичальник ОСОБА_1 03.05.2016, шляхом зарахування коштів на кредитну картку, отримала від АТ КБ «ПриватБанк» додаткову позику у сумі 9363,02 грн. 

При цьому із даних виписки по рахунках, на яку посилався позивач, вбачається, що АТ КБ «ПриватБанк» автоматично списало з кредитного рахунку ОСОБА_1 в рахунок погашення наданої додаткової позики 36 платежів із позначкою «покупка» на загальну суму 19897,63 грн.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку, що у відповідача ОСОБА_1 відсутня заборгованість, як за тілом кредиту наданим АТ КБ «ПриватБанк» та встановленим на картку як кредитний ліміт, так і за додатковою позикою наданою в межах кредитної програми «Кредит готівкою».

В даному випадку відсутні підстави вважати, що АТ КБ «ПриватБанк» при укладенні договору з ОСОБА_1 дотримався вимог, передбачених частиною 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, приходить до висновку, що оскаржуване рішення на підставі ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню в частині задоволених позовних вимог, з прийняттям постанови про відмову в стягненні з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором від №б/н від 30.03.2010, яка складається із простроченого тіла кредиту в розмірі 14560,18 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Отже, судові витрати у цій справі, стягнуті судом першої інстанції з відповідача на користь позивача, підлягають перерозподілу.
Враховуючи відмову в задоволенні позовних вимог сплачений банком судовий збір при зверненні до суду з цим позовом стягненню з відповідача не підлягає.
Враховуючи, що апеляційну скаргу задоволено, тому з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, в розмірі 2643,00 грн.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника, адвоката Карабак Валерії Андріївни задовольнити.
Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 червня 2021 року, в цій справі в частині задоволених позовних вимог скасувати та прийняти нову постанову наступного змісту:
Відмовити в задоволенні позову Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 30.03.2010 по простроченому тілу кредиту в розмірі 14560,18 грн.
В іншій частині рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 червня 2021 року залишити без змін.
Стягнути з Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» ЄДРПОУ 14360570 на користь ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_2 , судові витрати понесені нею на сплату судового збору у розмірі 2643,00 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Повний текст постанови складено 27 січня 2022 року.

Головуючий                                                          О.М. Кримська

Судді:                                                                 А.В. Дашковська

І.В. Кочеткова