УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
21 лютого 2022 року
м. Київ
справа № 473/1078/21
провадження № 51-352ск22
 
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 , 
суддів                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
 
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 25 листопада 2021 року щодо нього,
встановив:
Вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 липня 2021 року ОСОБА_4 засуджено до покарання:
- за ч. 1 ст. 125 Кримінального кодексу України (далі – КК) у виді громадських робіт на строк 200 годин;
- за ч. 1 ст. 129 КК – у виді обмеження волі на строк 1 рік.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_4 призначено остаточне покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік.
На підставі ст. 75 КК, ОСОБА_4 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік та покладено обов`язки передбачені ст. 76 КК.
Вирішено питання щодо речових доказів у провадженні.
Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 25 листопада 2021 року апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_4 залишено без задоволення, а вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 липня 2021 року – без змін.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він 21 лютого 2021 року, 
о 13 год 26 хв., в будівельно-господарському супермаркеті «33 квадратних метрів», що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на ґрунті неприязних відносин, маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень 
ОСОБА_5 , навмисно наніс один удар кулаком правої руки в область лівого ока потерпілого, після чого заподіяв один удар в область скроневої ділянки голови, а також два удари кулаком в область тім`яної ділянки голови, чим заподіяв потерпілому легких тілесних ушкоджень.
Окрім цього, у в цей же час та місці, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, в словесній формі виразив погрози вбивством ОСОБА_5 особисто останньому та через третіх осіб. При цьому, потерпілий, враховуючи обстановку, сприйняв дану погрозу як реальну загрозу його життю та у нього були реальні підстави побоюватися здійснення цієї погрози.
У касаційній скарзі засуджений, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, що потягло неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. В обґрунтування вказує, що, залишаючи без задоволення його апеляційну скаргу, суд не зазначив підстав, з яких виходив при постановленні оскаржуваної ухвали, не навів усіх доводів апеляційної скарги, не перевірив їх. При цьому, формально погодився із правильністю прийнятого місцевим судом рішення про доведеність його винуватості у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 125 та ч. 1 ст. 129 КК. Стверджує, що суд в порушення статей 22, 23, 404 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК), безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про повторне дослідження доказів, та не здійснивши безпосереднє повторне дослідження доказів, погодився з їх оцінкою, наданою місцевим судом. Також зазначає, що протоколи огляду предметів від 24 лютого 2021 року є неналежними та допустимими доказами, оскільки складені дізнавачем, який на думку засудженого, є неуповноваженою особою проводити відповідні слідчі дії. Решта доводів касаційної скарги зводяться до тверджень про неповноту судового слідства та невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, що, на думку заявника, залишено поза увагою апеляційного суду. При цьому, за змістом касаційної скарги засуджений фактично порушує питання про достовірність доказів, яким надає власну оцінку, відмінну від оцінки, наданої судами.
Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК з огляду на таке.
Згідно ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Зі змісту положень ч. 2 ст. 418, ст. 419 КПК вбачається, що судові рішення суду апеляційної інстанції ухвалюються в порядку, передбаченому статтями 368-380 цього Кодексу. В ухвалі суду апеляційної інстанції, окрім іншого, мають бути зазначені узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, а при залишенні апеляційної скарги без задоволення – підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою та викладені докази, що спростовують її доводи.
Переглядаючи вирок місцевого суду за апеляційною скаргою ОСОБА_4 у межах її доводів, суд апеляційної інстанції зазначених вимог кримінального процесуального закону дотримався. 
Разом з цим, згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Таким чином, Верховний Суд не перевіряє доводи касаційної скарги щодо неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинами кримінального провадження, як такі, що не є предметом касаційного розгляду.
Натомість, такі доводи були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який відповідно до положень ст. 419 КПК, проаналізував доводи апеляційної скарги, належним чином їх перевірив, надав достатні відповіді на них, з наведенням мотивів постановленого рішення, з якими погоджується і суд касаційної інстанції. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.
В аспекті дотримання судом апеляційної інстанції вимог ст. 419 КПК України, колегія суддів враховує, що приписи пункту 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, які зобов`язують суд обґрунтовувати своє рішення, не можна тлумачити як такі, що вимагають детальної відповіді на кожен аргумент. Питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 цієї Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У цьому кримінальному провадженні такі стандарти дотримано.
Зважаючи на вимоги кримінального процесуального закону та позиції ЄСПЛ в аспекті оцінки аргументів учасників справи щодо мотивування судових рішень, викладені, зокрема, у справі «Салов проти України» (рішення від 06 вересня 2005 року, § 89), суд апеляційної інстанції належним чином перевірив під час апеляційного перегляду доводи апеляційної скарги, вмотивовано погодившись з рішенням місцевого суду.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо безпідставного засудження ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 125, ч. 1 ст. 129 КК, суд апеляційної інстанції обґрунтовано погодився із вироком місцевого суду, при цьому дійшов висновку, що фактичні обставини кримінального провадження встановлені вірно та підтверджені сукупністю доказів, які оцінені судом відповідно до вимог ст. 94 КПК, та вірно покладені в основу вироку.
Зокрема, апеляційний суду вказав, що винуватість ОСОБА_4 у вчиненні вказаних кримінальних правопорушень підтверджується, серед іншого:
- показаннями самого обвинуваченого, який підтвердив, що наніс потерпілому декілька ударів рукою, можливо в обличчя;
- показаннями потерпілого ОСОБА_5 , який безпосередньо вказав на ОСОБА_4 , як особу, яка завдала йому легких тілесних ушкоджень. При цьому, обвинувачений погрожував йому вбивством, що за обстановки події, характеру тілесних ушкоджень та неадекватності дій ОСОБА_4 , він сприйняв як реальні погрози своєму життю;
- показаннями свідка ОСОБА_6 наданими суду, відповідно до яких, свідок чув звуки ударів та багато нецензурної лайки на адресу потерпілого, а також погрозу вбивством обвинуваченого на адресу ОСОБА_5 ;
- даними висновку експерта № 73 від 23 лютого 2021 року, згідно якого заподіяні потерпілому тілесні ушкодження відносяться до легких тілесних ушкоджень, та виникли від дії тупого (тупих) предмета (предметів) як з обмеженою та і з необмеженою контактуючою поверхнею, в час, вказаний потерпілим;
- даними протоколів огляду предметів від 24 лютого 2021 року, відповідно до яких зафіксовані на компакт дисках відомостей щодо обставин вчинення кримінальних правопорушень обвинуваченим;
- дослідженими письмовими та речовими доказами.
Окрім цього, суд апеляційної інстанції перевірив доводи ОСОБА_4 щодо неузгодженості між собою доказів та наявності протиріч між ними, з приводу чого зазначив, що усі докази, у тому числі показання свідків, узгоджуються між собою, протиріч не мають, досліджені судом першої інстанції повно та об`єктивно, з чим також погоджується і касаційний суд.
Разом з цим, Верховний Суд враховує, що за змістом касаційної скарги не йдеться про неправильність викладення показань потерпілого та свідків судами попередніх інстанції у змісті оскарженої ухвали чи вироку місцевого суду.
Під час апеляційного розгляду, суд належним чином перевірив доводи обвинуваченого щодо відсутності ознак об`єктивної сторони складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 129 КК, та обґрунтовано визнав їх неприйнятними, при цьому вказав, що за змістом ст.129 КК обов`язковою ознакою складу злочину є реальність підстав побоюватися здійснення погрози вбивством. Така реальність встановлюється судом у кожному окремому випадку, виходячи з конкретних обставин справи. При визначенні реальності погрози вбивством суд враховував як суб`єктивні, так і об`єктивні критерії, зокрема форму, характер, обстановку її висловлення, особу винного, характер попередніх відносин між винним і потерпілим.
За встановлених судом фактичних обставин, у даному випадку мала місце реальна погроза, з чітко визначеним змістом – вбивства потерпілого під час спричинення йому тілесних ушкоджень. Висловлені погрози вбивством були сприйняті ним реально, потерпілий мав підстави побоюватися їх виконання.
Доводи касаційної скарги засудженого щодо порушення апеляційним судом статей 22, 23, 404 КПК, за наведеного ним обґрунтування, є безпідставними з огляду на таке.
За приписами ч 3 ст. 404 КПК повторне дослідження обставин, установлених під час кримінального провадження, за наявності клопотання допускається лише за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями. 
Як слідує зі змісту касаційної скарги, клопотання обвинуваченого про повторне дослідження доказів не містило обґрунтованих мотивів щодо необхідності повторного дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, а зводилось до незгоди із оцінкою доказів наданої місцевим судом. Сам по собі факт незгоди з висновками суду першої інстанції з приводу висунутого обвинувачення, не є підставою для повторного дослідження доказів в апеляційному суді. 
Крім того, як слідує із оскаржуваної ухвали, суд апеляційної інстанції не здійснював власної оцінки доказів, погодився із тією оцінкою, яку дав суд першої інстанції, а тому підстав для повторного дослідження обставин, установлених під час кримінального провадження, у суду не було. За таких обставин порушення апеляційним судом принципу безпосередності дослідження доказів відсутнє. 
Повторне дослідження обставин є правом, а не обов`язком суду. Відмова в задоволенні клопотання про повторне дослідження доказів свідчить не про порушення кримінального процесуального закону та неповноту дослідження доказів, а про відсутність законних підстав та переконливих доводів про таку необхідність.
Неспроможними є доводи касаційної скарги щодо неналежності та недопустимості протоколів огляду предметів від 24 лютого 2021 року з підстави їх складання неуповноваженою особою – дізнавачем.
Кримінальні правопорушення, передбачені ч. 1 ст. 125 та ч. 1 ст. 129 КК, за які засуджено ОСОБА_4 , відповідно до ст. 12 КК є кримінальними проступками, що визначає особливості їх досудового розслідування.
За приписами ст. 3 КПК досудове розслідування кримінальних проступків здійснюється у формі дізнання, при цьому дізнавач - службова особа підрозділу дізнання органу Національної поліції, органу безпеки, органу Бюро економічної безпеки України, органу Державного бюро розслідувань, Національного антикорупційного бюро України, у випадках, установлених цим Кодексом, уповноважена особа іншого підрозділу зазначених органів, які уповноважені в межах компетенції, передбаченої цим Кодексом, здійснювати досудове розслідування кримінальних проступків.
Згідно ст. 40-1 КПК дізнавач при здійсненні дізнання наділяється повноваженнями слідчого. 
Частиною 2 вказаної статті передбачено, що дізнавач уповноважений, зокрема, починати дізнання за наявності підстав, передбачених цим Кодексом; проводити огляд місця події, обшук затриманої особи, опитувати осіб, вилучати знаряддя і засоби вчинення правопорушення, речі і документи, що є безпосереднім предметом кримінального проступку або виявлені під час затримання, а також проводити слідчі (розшукові) дії та негласні слідчі (розшукові) дії у випадках, установлених цим Кодексом; здійснювати інші повноваження, передбачені цим Кодексом.
За змістом статей 104, 106, 237 КПК, огляд предметів є слідчою дією, яка проводиться з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення, хід та результати якої фіксуються у протоколі, що складається слідчим або прокурором, які проводять відповідну процесуальну дію, під час її проведення або безпосередньо після її закінчення.
З аналізу наведених норм процесуального права, слідує, що під час досудового розслідування кримінальних проступків саме дізнавач є особою уповноваженою на проведення слідчих дій з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального проступку, у тому числі проведення огляду предметів, за результатами якої, він, як особа яка проводила відповідну процесуальну дію, зобов`язаний скласти протокол такої слідчої дії.
Підсумовуючи наведене, колегія суддів Верховного Суду вважає, що винуватість 
ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 125 та 
ч. 1 ст. 129 КК, доведена поза розумним сумнівом на підставі належних і допустимих доказів, які обґрунтовано покладені в основу вироку та у своїй сукупності і взаємозв`язку є достатніми для доведення його винуватості. 
Відповідно до вимог статей 50, 65, 70 КК ОСОБА_4 призначено покарання, яке відповідає принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, є достатнім для його виправлення та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.
Таким чином, касаційний суд не вбачає підстав стверджувати про допущення апеляційним судом істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, що потягло неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
З урахуванням викладеного, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 
25 листопада 2021 року щодо нього. 
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                  ОСОБА_2                                    ОСОБА_3