Постанова
Іменем України
 
26 січня 2022 року
м. Київ
 
справа № 274/2755/16-ц
 
провадження № 61-14710св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Воробйової І. А.,             Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк»,
відповідачі:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Гуменюком Олександром Володимировичем,        на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області                   від 21 січня 2021 року у складі судді Хуторної І. Ю. та постанову Житомирського апеляційного суду від 14 липня 2021 року у складі колегії суддів: Галацевич О. М., Борисюка Р. М., Микитюк О. Ю.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У травні 2016 року Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк»                                  (далі - ПАТ «ОТП Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.
 
Позовна заява мотивована тим, що 19 лютого 2008 року між ОСОБА_1 та Закритим акціонерним товариством (далі - ЗАТ) «ОТП Банк», правонаступником якого за всіма правами та обов`язками є ПАТ «ОТП Банк» був укладений кредитний договір № СМ-SМЕJ02/003/2008, відповідно до якого позичальнику надано кредит у розмірі 73 000 доларів США зі встановленням плаваючої відсоткової ставки 5 % + FIDR (процента ставка по строкових депозитах фізичних осіб у валюті, тотожній Валюті Кредиту, що розміщені в Банку на строк в 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору).
Для забезпечення виконання позичальником його боргових зобов`язань за кредитним договором, у той самий день між ЗАТ «ОТП Банк» та               ОСОБА_2 було укладено договір поруки № SR-SMEJ02/003/2008, за яким поручитель зобов`язується відповідати за повне та своєчасне виконання боржником його зобов`язань перед банком в повному обсязі.
Позичальнику та поручителю 18 січня 2016 року були направлені вимоги про погашення заборгованості за кредитним договором, проте станом на дату подання позовної заяви вимога виконана не була.
Станом на 05 квітня 2016 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором складає 67 782,23 долари США, що еквівалентно за курсом Національного банку України (далі - НБУ) 1 606 006,33 грн, що включає: заборгованість за кредитом у сумі 54 207,17 доларів США, еквівалентно                 1 387 674,44 грн; заборгованість за процентами у сумі 7 575,06 доларів США, що еквівалентно 193 917,46 грн.
 
Ураховуючи наведене, ПАТ «ОТП Банк» просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вказаний розмір кредитної заборгованості.
 
У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до ПАТ «ОТП Банк» про визнання недійсним кредитного договору.
 
Зустрічна позовна заява мотивована тим, що згідно з положеннями Закону України «Про захист прав споживачів», ЦК України, розмір процентів за користування кредитними коштами повинен зазначатися в кредитному договорі у вигляді річної відсоткової ставки (в процентах річних). Всупереч вищевказаним актам цивільного законодавства України кредитним договором передбачений інший порядок визначення розміру процентів, а саме плаваючу відсоткову ставку.
Вважає умову договору про встановлення відсотків у такому вигляді несправедливою умовою договору, дискримінаційною стосовно споживача, оскільки порядок обчислення процентів, встановлений кредитним договором, дозволяє банку змінювати процентну ставку за кредитом за власним бажанням.
 
Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просила суд визнати кредитний договір від 19 лютого 2008 року № СМ-SМЕJ02/003/2008 недійсним.
 
Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області                         від 27 липня 2016 року позов ПАТ «ОТП Банк» та зустрічний позов                     ОСОБА_1 об`єднано в одне провадження для спільного розгляду.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
 
Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області                   від 21 січня 2021 року, залишеним без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 14 липня 2021 року, позов ПАТ «ОТП Банк» задоволено частково.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором від 19 лютого 2008 року                        № СМ-8МЕ.І02/003/2008 у розмірі 41 756,10 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України еквівалентно 1 085 241 грн.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Судові рішення судів попередніх інстанцій мотивовано тим, що банк належно виконав свої зобов`язання за кредитним договором, надавши обумовлену суму кредиту, а боржник та поручитель не виконали належно свого обов'язку з повернення кредитних коштів у розмірі та строк, передбачені умовами договору, тому з відповідачів солідарно слід стягнути суму заборгованості, яка була перевірена місцевим судом та зменшена.
Підстав для визнання кредитного договору немає, оскільки сторони узгодили всі істотні його умови та погодилися з ними, про що свідчать їх підписи.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі, поданій у вересні 2021 року до Верховного Суду,                    ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області                  від 21 січня 2021 року та постанову Житомирського апеляційного суду                         від 14 липня 2021 року в частині солідарного стягнення з неї та                    ОСОБА_2 на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором від 19 лютого 2008 року № СМ-8МЕ.І02/003/2008 у розмірі 41 756,10 доларів США та відмови у задоволенні зустрічного позову скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову           АТ «ОТП Банк» відмовити та задовольнити її зустрічний позов.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди неправильно розрахували заборгованість за кредитним договором та безпідставно не врахували висновку судової експертизи. Вважає, що долучений до позовної заяви банку розрахунок заборгованості за кредитним договором не є документом, який підтверджує безспірність його вимог, а належним доказом наявності боргу є первинні документи та виписки з особових рахунків позичальника, які у справі відсутні, про що зазначив судовий експерт. У зв`язку з відсутністю таких документів судовий експерт не зміг встановити відповідність розрахунку заборгованості за кредитним договором станом на 05 квітня 2016 року. 
Суди не надали належної оцінки тому, що висновком експерта також встановлена відсутність документального підтвердження надання кредитних коштів позичальнику. 
Звертає увагу на те, що у договорі іпотеки від 27 жовтня 2011 року зазначено, що іпотекодавець зобов`язаний повернути суму отриманого кредиту у розмірі 50 000 грн, що з урахуванням неправомірного утримання з позичальника комісії в розмірі 1 % від суми кредиту за його надання, унеможливлюють встановлення дійсного розміру зобов`язань, наданого банком, а, отже, бази нарахувань. 
Також посилається на інші встановлені висновком експерта порушення банком.
Крім того, посилається на неправильність стягнення заборгованості солідарно з поручителем, оскільки належно не встановлено, чи порука не припинилася.
Вважає незаконним рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову про визнання кредитного договору недійсним, оскільки суди не надали належної правової оцінки всім обставинам справи та наданим доказам.
 
Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 09 листопада 2021 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції. 
16 грудня 2021 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
 
2.     Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України. 
 
Підставами касаційного оскарження зазначених судових рішень                        ОСОБА_1 вказує неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, а саме застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі № 408/4925/12-ц, від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц                               та постановах Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі                                            № 161/16891/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 755/2284/16-ц,                           від 09 грудня 2020 року у справі № 524/5152/15-ц, від 17 грудня 2020 року               у справі № 278/2177/15, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
 
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
 
Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (частина перша статті 1048 ЦК України).
 
За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
 
Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.
 
Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.
Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником
 
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
 
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
 
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). 
 
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
 
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
 
Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні (стаття 110 ЦПК України).
 
Повно та всебічно встановивши обставини справи, дослідивши та надавши оцінку всім наявним у справі доказам за своїм внутрішнім переконанням, встановивши, що боржник та поручитель взяті на себе зобов`язання за кредитним договором та договором поруки належно не виконували,                будь-яких доказів на спростування приведеного банком розрахунку заборгованості не надали, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційним суд, обґрунтовано частково задовольнив позов банку.
 
При цьому, суди попередніх інстанцій взяли до уваги висновок судової експертизи та надана йому оцінка на рівні з іншими доказами у справі, на підставі яких ухвалили судові рішення.
 
Доводи касаційної скарги з посилання на висновок судової експертизи, є необґрунтованими, оскільки заборгованість визначається умовами кредитного договору та вимогами закону, а не висновком експертизи, який оцінюється на рівні з іншими доказами тане має для суду наперед встановленого значення (стаття 110 ЦПК України). Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частини друга статті 89 ЦПК України).
При цьому, суди попередніх інстанцій правильно вказали в своїх судових рішеннях, що відповідачі не спростували надані банком докази та не надали суду інших, зокрема, власний розрахунок заборгованості, які б свідчили про інший розмір заборгованості, що було їх процесуальним обов`язком відповідно до статей 12, 81 ЦПК України.
 
Суд апеляційної інстанції спростував доводи заявника, які були аналогічними з доводами її касаційної скарги, про те, що суд першої інстанції помилково визначив закінчення строку дії кредитного договору у серпні 2013 року, вказавши, що прострочення виникло саме у червні                 2013 року, період нарахування був з 15 червня 2013 року до 14 липня               2013 року, а тому строк користування кредитом вважався таким, що сплив через 30 днів після цієї дати, тобто 15 серпня 2013 року, оскільки боржник зобов`язаний був погасити боргові зобов`язання в повному розмірі протягом наступних 30 календарних днів, що слідують за останнім днем строку порушення зобов`язань.
 
У частині четвертій статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»зазначено, що договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.
 
Положеннями частини п`ятої статті 11, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»встановлено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (окремих положень, а не договору в цілому).
 
Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, правильно виходив з відсутності підстав для визнання кредитного договору недійсним, оскільки укладений між сторонами кредитний договір містить базові умови кредитування, предмет договору, цільове використання кредиту. Сторонами обумовлено момент виникнення права позичальника на отримання кредиту. Визначено плату за користування кредитом, порядок виконання боргових зобов`язань, строк кредитування, порядок надання кредиту, дострокове виконання зобов`язань за ініціативою позичальника, банку та розірвання цього договору. При цьому, ОСОБА_1 особистим підписом засвідчила, що вона погодилася на отримання у кредит коштів саме на умовах, що визначені договором, волевиявлення сторін на укладення і підписання договору були вільними. Тривалий час виконувала свої зобов`язання за договором, а з відповідними вимоги звернулася тільки після пред`явлення до неї вимог банком.
 
Суд апеляційної інстанції, погоджуючись з висновками місцевого суду, правильно вказав, що зміна розміру ставки FIDR не є зміною процентної ставки в односторонньому порядку, оскільки вона прямо передбачена умовами кредитного договору, який ОСОБА_1 добровільно виконувався, що свідчить про те, що вона визнавала умови договору. Суд правильно вказав, що ОСОБА_1 свідомо укладала оспорюваний договір, сплачувала періодичні платежі, не оскаржувала та не порушувала питання про визнання їх недійними до моменту пред`явлення первісного позову до суду. З вимогами про визнання кредитного договору недійсним ОСОБА_1 звернулася до суду лише через 8 років після його укладання. Питання про його розірвання також не порушувала.
За таких обставин, положення кредитного договору про встановлення плаваючої процентної ставки, яка складається з фіксованого процента + FIDR, не можна вважати несправедливими та дискримінаційними для відповідача та, відповідно, застосування наслідків, передбачених пунктом 4 частини п`ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) та статті 1056-1 ЦК України.
 
Суди попередніх інстанцій правильно послалися на правові висновки Верховного Суду, наведені у постанові від 23 вересня 2020 року у справі             № 752/18049/16-ц (провадження № 61-17904св19).
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
Крім того, відхиляючи доводи заявника щодо сплаченої комісії за видачу кредиту, які є аналогічними з доводами касаційної скарги, суд апеляційної інстанції правильно вказав, що питання про повернення сплаченої відповідачкою комісії за оформлення справи з відкриттям кредитного рахунку у розмірі 1% від суми кредиту у зв`язку з нікчемністю умов договору не було предметом спору, а тому не підлягає вирішенню у цій справі. 
При цьому Верховний Суд враховує, що відповідна комісія була сплачена не за рахунок кредитних коштів, а тому не впливає на правильність наданого банком розрахунку заборгованості.
 
Отже, вказані, а також інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції. 
Наведені у касаційній скарзі заявника доводи, які фактично є аналогічними з доводами його апеляційної скарги, були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
 
Колегією суддів враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
 
При цьому, посилання касаційної скарги на правові висновки Верховного Суду не спростовують встановлених судами обставин та не впливають на правильність вирішення справи.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість їх судових рішень не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Гуменюком Олександром Володимировичем - залишити без задоволення.
 
Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області                   від 21 січня 2021 року та постанову Житомирського апеляційного суду                  від 14 липня 2021 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                           Р. А. Лідовець
І. А. Воробйова
Ю. В. Черняк