ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
09 лютого 2022 року
м. Київ
 
справа № 567/1271/20
провадження № 51-5512км21  
 
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
 
головуючого                                                ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання                ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
захисника                                                   ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
засудженого                                               ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),
законного представника потерпілої      ОСОБА_8 (у режимі відеоконференції),
представника потерпілої –
адвоката                                                       ОСОБА_9 (у режимі відеоконференції),
                         
розглянув у закритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_6 на вирок Здолбунівського районного суду Рівненської області від 09 червня 2021 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 11 жовтня 2021 року у кримінальному провадженні стосовно
 
ОСОБА_7 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, жителя АДРЕСА_1  несудимого,   
засудженого за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених  ч. 6 ст. 152; ч. 6 ст. 153; ч. 2 ст. 156 КК. 
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
 
За вироком Здолбунівського районного суду Рівненської області від 09 червня 2021 року ОСОБА_7 визнано винуватим і засуджено:
за ч. 6 ст. 152 КК – до покарання у виді довічного позбавлення волі; 
за ч. 6 ст. 153 КК – до покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років; 
за ч. 2 ст. 156 КК – до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років. 
 
На підставі ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначено ОСОБА_7 покарання у виді довічного позбавлення волі.  
 
Стягнуто з ОСОБА_7 : на користь представника малолітньої потерпілої ОСОБА_10 – моральну шкоду в розмірі 200 000 грн, на користь держави – вартість залучення  експерта у розмірі 17 325 грн.
 
Інформацію стосовно ОСОБА_7 , включено до Єдиного реєстру осіб, засуджених за злочини проти статевої свободи та статевої недоторканості малолітньої особи.
 
Вирішено питання щодо речових доказів.
 
Згідно з вироком 24 січня 2020 року (точного часу досудовим розслідуванням не встановлено) ОСОБА_7 , будучи на підставі ст. 3 Сімейного кодексу України членом однієї сім`ї з малолітньою ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебуваючи в кімнаті житлового будинку за місцем спільного проживання по АДРЕСА_1 , маючи умисел на задоволення статевої пристрасті неприродним способом, усвідомлюючи значення і суспільно - небезпечний характер власних дій, використовуючи безпорадний стан малолітньої ОСОБА_10 , яка внаслідок малолітства не могла усвідомлювати сутність та значення вчинюваних щодо неї дій та чинити адекватний опір, вчинив щодо неї розпусні дії, які виразилися в оголенні та торканні рукою до геніталій потерпілої, а також у фотографуванні геніталій останньої на особистий мобільний телефон.
 
Далі 05 травня 2020 року близько 22:30 ОСОБА_7 , перебуваючи з малолітньою ОСОБА_10 у кімнаті житлового будинку за місцем спільного проживання, усвідомлюючи значення і суспільно - небезпечний характер своїх дій, маючи умисел на задоволення статевої пристрасті, використовуючи безпорадний стан малолітньої ОСОБА_10 , яка внаслідок малолітства не могла усвідомлювати сутність та значення вчинюваних щодо неї дій, вчинив насильницькі дії сексуального характеру, не пов`язані з проникненням у тіло останньої, що виразилися в утриманні руками малолітньої потерпілої та терті статевим членом її геніталій, у мастурбації перед обличчям останньої та примушенні до вступу в орогенітальний контакт.
 
Крім того, 08 травня 2020 року близько 22:30 ОСОБА_7 , перебуваючи з  малолітньою ОСОБА_10 у кімнаті будинку за місцем спільного проживання, з метою задоволення своєї статевої пристрасті, усвідомлюючи значення і суспільно -небезпечний характер власних дій, керуючись злочинним умислом, спрямованим на вчинення дій сексуального характеру, пов`язаних з оральним проникненням у тіло малолітньої ОСОБА_10 із використанням геніталій, використовуючи безпорадний стан малолітньої потерпілої, яка внаслідок малолітства не могла усвідомлювати сутність та значення вчинюваних щодо неї дій, вказав їй оголитися, після чого вчинив дії сексуального характеру, пов`язані з торканням власними геніталіями до геніталій малолітньої ОСОБА_10 , а також оральним проникненням у тіло останньої, що виразилося в орогенітальному контакті.
 
Також 20 травня 2020 року близько 23:00 ОСОБА_7 , перебуваючи з  малолітньою ОСОБА_10 у кімнаті будинку за місцем спільного проживання, усвідомлюючи значення і суспільно - небезпечний характер власних дій, діючи повторно, керуючись злочинним умислом, спрямованим на вчинення дій сексуального характеру, пов`язаних із оральним проникненням у тіло малолітньої ОСОБА_10 із використанням геніталій, використовуючи безпорадний стан малолітньої потерпілої, яка внаслідок малолітства не могла усвідомлювати сутність та значення вчинюваних щодо неї дій, вказав їй оголитися, приспустив свої штани, після чого вчинив дії сексуального характеру, пов`язані з торканням власними геніталіями до геніталій малолітньої             ОСОБА_10 , а також оральним проникненням у тіло останньої, що виразилося в орогенітальному контакті.
Вказані дії ОСОБА_7 кваліфіковані за ч. 2 ст. 156 КК, як розпусні дії щодо малолітньої особи, вчинені членом сім`ї; за ч. 6 ст. 153 КК, як насильницькі дії сексуального характеру, не пов`язані із проникненням в тіло іншої особи, вчинені щодо особи, яка не досягла чотирнадцяти років, вчинені особою, яка раніше вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 156 цього Кодексу; за ч. 6 ст. 152 КК, як дії сексуального характеру, пов`язані із оральним проникненням в тіло іншої особи з використанням геніталій, вчинені щодо особи, яка не досягла чотирнадцяти років, без її добровільної згоди, вчинені повторно особою, яка раніше вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 156 цього Кодексу.
Рівненський апеляційний суд ухвалою від 11 жовтня 2021 року вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_7  залишив без змін. 
 
Вимоги та доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
У касаційній скарзі захисник та засуджений не погоджуються з рішенням судів першої та апеляційної інстанцій, вважають, що судові рішення прийняті з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а  призначене покарання не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, у зв`язку з чим просять змінити судові рішення і призначити покарання, не пов`язане з довічним позбавленням волі.
 
Вважають, що суди належним чином не перевірили доводів ОСОБА_7 та захисника у частині обвинувачення за епізодом від 24 січня 2020 року, оскільки засуджений протягом судового слідства стверджував, що не вчиняв стосовно потерпілої протиправних дій оскільки вказаного дня був на роботі в м. Дунаївці Хмельницької області, тобто на відстані більше 200 км від помешкання потерпілої. У свою чергу апеляційний суд не перевірив доводів сторони захисту у цій частині та не викликав для допиту директора товариства, на якому він працював. Таким чином на їх переконання дії ОСОБА_7 потребують перекваліфікації, однак суду попередніх інстанцій проігнорували доведеність винуватості за цим епізодом і тим самим  допустили неправильне застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.       
 
Крім цього, стверджують, що призначене ОСОБА_7 покарання у виді довічного позбавлення волі не відповідає тяжкості вчинених злочинів та особі засудженого. Суди, призначаючи покарання, не врахували, що у засудженого є малолітня дитина, яка проживає спільно із ОСОБА_8 , засуджений частково визнав свою винуватість, раніше не судимий відповідно до ст. 89 КК. Будь-яких тілесних ушкоджень та шкоди здоров`ю малолітньої потерпілої не завдано.     
 
Позиції інших учасників судового провадження
 
Засуджений ОСОБА_7 підтримав доводи, викладені у його касаційній скарзі та скарзі захисника, і просив їх задовольнити.
 
Захисник ОСОБА_6 підтримав доводи своєї касаційної скарги та скарги підзахисного, просив їх задовольнити.
 
Прокурор у судовому засіданні не підтримав касаційних скарг засудженого і захисника. На його думку, їх доводи є необґрунтованими, рішення суду першої інстанції відповідає вимогам Кримінального процесуального Кодексу (далі—КПК). Апеляційний суд у повному обсязі перевірив доводи апеляційних скарг, надав на них вичерпні відповіді. Просив суд відмовити у задоволенні касаційних скарг, а рішення судів залишити без зміни. 
 
Законний представник малолітньої потерпілої ОСОБА_8  не підтримала касаційних скарг засудженого і захисника. Вважає їх доводи необґрунтованими, а призначене покарання у виді довідного позбавлення волі справедливим і наполягала на залишенні судових рішень без зміни.  
 
Представник потерпілої – адвокат ОСОБА_9 підтримав позицію представника малолітньої потерпілої. Просив суд відмовити у задоволенні касаційних скарг, а рішення судів залишити без зміни. 
 
Мотиви Суду
 
Заслухавши доповідь судді, доводи засудженого, захисника, вислухавши позицію законного представника малолітньої потерпілої, представника потерпілої, прокурора та перевіривши доводи касаційних скарг і матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційні скарги засудженого та захисника  задоволенню не підлягають з огляду на таке.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
 
За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
 
Статтею 438 КПК визначено, що предметом перегляду справи в касаційному порядку можуть бути істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
 
Суд касаційної інстанції не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду, а також достовірності фактичних обставин кримінального провадження. Натомість зазначені обставини були предметом перевірки судів першої та апеляційної інстанцій.
 
Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
 
Як видно з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції забезпечив сторонам усі можливості для реалізації ними своїх прав у судовому засіданні в межах кримінального процесуального закону.
 
Незважаючи на часткове визнання ОСОБА_7 своєї винуватості у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, за винятком епізоду протиправних дій сексуального характеру стосовно малолітньої від 24 січня 2020 року, його винуватість підтверджується сукупністю перевірених та проаналізованих доказів, які місцевий суд обґрунтовано взяв до уваги, зокрема: 
 
показаннями законного представника малолітньої потерпілої ОСОБА_11 , згідно з якими вона має четверо дітей, із засудженим проживали разом тривалий час, від нього народила дочку ОСОБА_12 , 2016 року народження. 14 жовтня 2020 року, коли ОСОБА_7 спав після вживання алкогольних напоїв вона виявила у його мобільному телефоні фотографії із зображенням статевих органів малолітньої дочки ОСОБА_10 та відеозаписи сексуального характеру за її участю. Її батько, якому вона повідомила про вказані обставини, викликав поліцію. Телефон ОСОБА_7 був вилучений працівниками поліції. Малолітня дочка в результаті його дій отримала психологічну травму, у зв`язку з чим відвідує психолога. Під час досудового розслідування ОСОБА_7 неодноразово телефонував їй зі слідчого ізолятора і погрожував фізичною розправою, про що вона повідомила правоохоронні органи. Наполягала на призначенні йому найсуворішого покарання у виді довічного позбавлення волі;
 
показаннями малолітньої потерпілої ОСОБА_10 , яка повідомила, що розпусні дії сексуального характеру вчиняв з нею ОСОБА_7 приблизно з п`яти років, з часів, коли вона ходила до садочку, він приходив до неї в кімнату, роздягав її, а також знімав свій одяг, оголяв статеві органи, торкався до її геніталій своїми руками та своїм членом,  примушував її до вступу в орані статеві зносини, при цьому казала, що і як робити. Вона його відштовхувала і благала припинити дії сексуального характеру, оскільки їй це не подобається, казала, що розповість матері, однак він не реагував і тримав її. Вказані дії він знімав на свій телефон. Примушував нікому про це не розповідати, погрожуючи, що розмістить відео та фото, які робив, у мережі Інтернет. Дії сексуального характеру ОСОБА_7 стосовно неї вчиняв приблизно три рази на тиждень, коли мами не було вдома.
 
За висновком судово-психіатричної експертизи від 08 липня 2020 року малолітня ОСОБА_13 характеризується активністю, емоційною лабільністю, поєднанням демонстративності з певною наївністю, сензитивністю до критики, залежністю від впливів значущих оточуючих, потребою в спілкуванні та емоційній залученості до групових інтересів, прихильністю до ігрового компоненту в діяльності.   Має рівень інтелектуального розвитку в межах норми. З урахуванням емоційного стану, індивідуально-психологічних і вікових особливостей та рівня розумового розвитку здатна адекватно сприймати зовнішній перебіг обставин, що мають значення у кримінальному провадженні, і може давати про них відповідні показання в межах її вікового досвіду. Має здатність правильно розуміти характер вчинюваних з нею дій (фактичну сторону того, що з нею відбулось) без достатнього розуміння майбутнього значення цих дій для себе. Будь-яких психічних порушень, зумовлених ситуацією, під час огляду малолітньої потерпілої не виявлено;      
 
показаннями свідка ОСОБА_14 , який підтвердив, що 14 червня 2020 року до нього прийшла його дочка ОСОБА_8 , і повідомили про виявлені в мобільному телефоні ОСОБА_7 фото та відео сексуального характеру з оголеною малолітньою дочкою ОСОБА_10 , вони разом повернулися додому, виштовхнули з будинку ОСОБА_7 і викликали поліцію.
 
Показання законного представника потерпілої в частині погроз ОСОБА_7 підтверджуються даними, які містяться в матеріалах перевірки ДУ «Рівненський слідчий ізолятор», згідно з якими останнього притягнуто до дисциплінарної відповідальності за злісне порушення режиму тримання, а саме користування мобільним телефоном, з якого здійснювалися дзвінки законному представнику потерпілої;  
 
Також винуватість ОСОБА_7 доводиться фактичними даними, що містяться: 
- у протоколі огляду місця події від 14 червня 2020 року, згідно з яким представник малолітньої потерпілої добровільно надала мобільний телефон ОСОБА_7 марки «IPhone 4», у якому збережені фото - і відеоматеріали сексуального характеру із малолітньою потерпілою ОСОБА_10 ; 
- протоколі слідчого експерименту від 18 червня 2020 року, згідно з яким ОСОБА_7 добровільно детально повідомив обставини вчинення протиправних дій сексуального характеру щодо малолітньої потерпілої, при цьому вказав на ліжко, де вони відбувалися; 
- протоколі слідчого експерименту від 24 липня 2020 року, за яким малолітня потерпіла показала на місці події, яким чином та за яких обставин стосовно неї ОСОБА_7 були вчинені протиправні дії сексуального характеру;
- протоколах оглядів речового доказу мобільного телефону ОСОБА_7 марки «IPhone 4» від 15 червня та 07 липня 2020 року із застосуванням відеозапису, згідно яким у папці «Галерея» телефону зафіксовано наявність фотографій статевих органів та відеозаписи зі сценами сексуального насильства і зґвалтування шляхом орального проникнення в тіло малолітньої потерпілої з використанням геніталій. Частина фотографій у розділі «Нотатки» в папках під назвами «Малишка» та «Моя целочка» зроблені 24 січня 2020 року. Під час огляду ОСОБА_7 не заперечував належності йому цього телефону, підтвердив факт протиправних відносин сексуального характеру з малолітньою потерпілою з метою задоволення своєї статевої пристрасті і те, що фотографії та відео створені ним особисто; 
- висновку мистецтвознавчої експертизи від 16 липня 2020 року № 31, згідно з яким фотографії та відеозаписи, збережені на мобільному телефоні ОСОБА_7 , за участю малолітньої потерпілої містять цинічну, непристойну фіксацію, самоцільну, спеціальну демонстрацію геніталій, антиетичні сцени статевих актів, сцени сексуальних збочень, які не відповідають моральним критеріям, ображають честь і гідність людини, спонукаючи негідні інстинкти, та містять порнографічний зміст;    
- у висновку комісійної криміналістичної експертизи відео -, звукозаписів від 17 листопада 2020 року, згідно з яким на фрагментах відеофонограм з мобільного телефону ОСОБА_7 зафіксовано усне мовлення останнього, без ознак монтажу; 
 
За висновком судово-медичної експертизи від 15 липня 2020 року на час її проведення малолітня ОСОБА_10 не досягла статевої зрілості.
 
Місцевий суд, дослідивши відеозаписи сексуального характеру за участю малолітньої потерпілої з мобільного телефону ОСОБА_7 , встановив, що під час вчинення останнім розпусних дій, сексуального насильства та зґвалтування малолітня потерпіла плакала і благала не вчиняти стосовно неї дій сексуального характеру. При цьому правильним є висновок суду, що ОСОБА_7 переслідував мету задоволення власної статевої пристрасті, незважаючи на вік малолітньої потерпілої та її вмовляння не робити розпусних дій, використовуючи її безпорадний стан унаслідок малолітства, і продовжував вчиняти протиправні, злочинні дії проти статевої свободи та статевої недоторканості малолітньої особи.  
Крім цього суд взяв до уваги показання головного спеціаліста служби у справах дітей Острозької РДА Рівненської області ОСОБА_15 , допитаного як свідка, який повідомив, що у 2017 році до служби надійшло анонімне повідомлення про вчинення розпусних дій стосовно малолітньої дівчинки співмешканцем її матері в с. Хорів Острозького району Рівненської області. За результатами перевірки обстежено умови проживання та виховання малолітньої ОСОБА_10 , проведено бесіду із працівниками Хорівської сільської ради, опитано вихователів садочка та матір малолітньої ОСОБА_8 , однак  інформація про розпусні не була підтверджена.     
Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи від 08 липня 2020 року № 110/20 ОСОБА_7 на час вчинення злочинних дій та проведення експертизи був і є здатним усвідомлювати свої дії та керувати ними, психічними розладами не страждав і не страждає.   
 
Таким чином, висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 6 ст. 152; ч. 6 ст. 153; ч. 2 ст. 156 КК, зроблено з дотриманням вимог ст. 23 КПК і він ґрунтується на об`єктивно з`ясованих обставинах, підтверджених доказами, які було безпосередньо досліджено, а також оцінено за критеріями, визначеними ч. 1 ст. 94 КПК.
 
Вирок суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 370 КПК, а його зміст – приписам ст. 374 цього Кодексу.  
 
Апеляційний суд, розглянувши апеляційні скарги засудженого та захисника на вирок місцевого суду, належним чином перевірив викладені в них доводи та прийняв аргументоване рішення про обґрунтованість і вмотивованість вироку в частині доведення винуватості ОСОБА_7 поза розумним сумнівом у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 6 ст. 152; ч. 6 ст. 153; ч. 2 ст. 156 КК. При цьому порушень процесуального порядку дослідження та оцінки доказів, наведених місцевим судом у вироку, апеляційний суд не встановив, а стосовно доводів засудженого та захисника, викладених в апеляційних скаргах, навів відповідні мотиви їх необґрунтованості, з чим погоджується й колегія суддів. Отже, доводи захисту про неповноту судового розгляду є безпідставними. 
 
Позиції захисту про те, що засуджений не вчиняв протиправних дій стосовно малолітньої потерпілої 24 січня 2020 року, оскільки в цей час перебував на роботі в іншому місці,  апеляційний суд обґрунтовано не врахував.
Як установив суд за результатами апеляційного розгляду, захисник на підтвердження перебування підзахисного 24 січня 2020 року на роботі в іншому місті, надав суду відповідь за підписом  директора ТОВ «Експосервіс» про те, що ОСОБА_7 за обліковими даними вказаного дня перебував на роботі за адресою: АДРЕСА_2 .
Однак допитаний апеляційним судом свідок ОСОБА_16 повідомив, що 24 січня 2020 року ОСОБА_7 був у нього на святкуванні дня народження. Близько 15 години до нього в гості прийшла ОСОБА_17 ( ОСОБА_18 ) з дітьми, а після 16 години – на початку 17 години з`явився ОСОБА_7 , повідомивши, що прибув одразу з роботи.
Крім цього, згідно з протоколами оглядів речового доказу – мобільного телефону ОСОБА_7 від 15 червня та 07 липня 2020 року в папці «Галерея» телефону установлено частину фотографій та відеозаписів зі сценами розпусних дій. У розділі «Нотатки» папки під назвами «Малишка» та «Моя целочка» зроблено саме 24 січня 2020 року.
Таким чином, показання вказаного свідка та фактичні дані, які містяться у  протоколах оглядів мобільного телефону, спростовують доводи захисту про те, що засуджений не міг вчинити протиправні дії стосовно малолітньої потерпілої 24 січня 2020 року. 
Крім цього, Суд бере до уваги, що хоча орган досудового розслідування точного часу вчинення протиправних дії стосовно малолітньої потерпілої не встановив, твердження ОСОБА_7 про те, що 24 січня 2020 року він не вчиняв інкримінованих дій, оскільки був на роботі, не є прийнятними, адже ці дії він міг вчинити до або після роботи. Об`єктивних даних, які спростовують показання свідка ОСОБА_16 , сторона захисту не надала. 
Обґрунтовуючи доцільність призначення місцевим судом покарання у виді довічного позбавлення волі, апеляційний суд зазначив обставиною, яка зумовлює призначення такого виду покарання і водночас вказує на неможливість досягнення мети покарання шляхом застосування покарання у виді позбавлення волі на певний строк,  надзвичайно високий ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину й особи злочинця. Надзвичайність суспільної небезпеки вчиненого злочину визначається сукупністю всіх зібраних у кримінальному провадженні даних, які стосуються вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання. На таку надзвичайну небезпеку можуть указувати: численність, зокрема сукупність, повторність чи рецидив учинених злочинів; наявність у вчиненому діянні декількох ознак відповідного складу злочину; наявність однієї або декількох обставин, які обтяжують покарання; інші аналогічні за своїми характеристиками ознаки. 
 
Відповідно до вимог ст. 64 КК довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.
 
Апеляційний суд встановив, що призначаючи покарання ОСОБА_7 у виді довічного позбавлення волі, місцевий суд урахував, що ним вчинено сукупність кримінальних правопорушень, яка складається з тяжкого злочину (ч. 2 ст. 156 КК) та особливо тяжких злочинів (ч. 6 ст. 152, ч. 6 ст. 153 КК). При цьому суд зважив на  наявність обтяжуючої покарання обставини – вчинення злочину щодо особи, з якою перебуває у сімейних відносинах, що передбачено п. 6-1 ч. 1 ст. 67 КК і відсутність пом`якшуючих покарання обставин. А перебування у ОСОБА_7 на утриманні малолітньої дочки, враховуючи обставини вчинених ним злочинів проти статевої свободи та статевої недоторканості малолітньої особи, жодним чином не може пом`якшити призначене йому покарання.
 
Також суди врахували дані про особу засудженого, який за місцем проживання характеризується посередньо, схильний до вживання алкогольних напоїв, його поведінку у минулому та схильність до скоєння злочинів, що характеризує його як антисоціальну особу, схильну до вчинення злочинів.
 
Таким чином, Суд погоджується з тим, що суди визнали надзвичайно високим ступінь суспільної небезпеки вчинених ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, а саме ч. 6 ст. 152, ч. 6 ст. 153 КК, санкції яких визначають покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років або довічне позбавлення волі, та дійшли обґрунтованого висновку про необхідність призначення йому остаточного покарання у виді довічного позбавлення волі, оскільки покарання на певний строк не забезпечить виконання завдань кримінального судочинства та не слугуватиме цілям його застосування, встановленим ст. 2 КПК.
Окрім цього, слушною є позиція місцевого суду, який обґрунтовуючи призначення покарання в умовах ізоляції від суспільства, а саме у виді довічного позбавлення волі встановив, що ОСОБА_7 є суспільно-небезпечною особою, оскільки посягнув на статеву свободу та статеву недоторканність малолітньої потерпілої, своїми діями принизив її гідність і честь, спричинив фізичні і душевні страждання. Обґрунтованим є висновок місцевого суду, що остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі відповідає вимогам справедливості, відображає співмірність і кару, є необхідним й достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.  
Колегія суддів вважає, що таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винуватого, оскільки передбачений законом склад кримінальних правопорушень та рамки покарання відповідають один одному, а також те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. 
 
Суд касаційної інстанції також бере до уваги тривалість протиправних відносин сексуального характеру стосовно малолітньої, а також, що ОСОБА_7 під час вчинення розпусних дій стосовно малолітньої, не зважаючи на її вмовляння не робити цього та малолітній вік, використовуючи її безпорадний стан унаслідок малолітства, продовжував вчиняти протиправні, злочинні дії, переслідуючи мету задоволення власної статевої пристрасті.  
 
Отже, застосування до ОСОБА_7  виняткової міри покарання у виді довічного позбавлення волі належним чином мотивовано в судових рішеннях із посиланням на встановлені обставини вчинених злочинів, які належать до злочинів проти статевої свободи та статевої недоторканості особи, повною мірою враховано суспільно небезпечний характер цих дій, їх наслідки і дані, що характеризують засудженого.
 
Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність. 
 
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Значення заходу примусу для досягнення його мети визначається не лише його суворістю, а й домірністю, яка є проявом справедливості.
 
Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування того чи іншого виду покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.
 
Отже, на думку Суду, покарання, обране ОСОБА_7 ,відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, буде гарантувати безпеку для суспільства, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень та іншими особами.
 
За встановлених судом обставин та врахованих даних про особу засудженого доводи сторони захисту про те, що у засудженого є малолітня дитина, яка проживає спільно із ОСОБА_8 , він частково визнав свою винуватість, раніше не судимий відповідно до ст. 89 КК, будь-яких тілесних ушкоджень та шкоди здоров`ю малолітньої потерпілої не завдано, у цілому не спростовують правильності висновків суду в частині призначення остаточного покарання за сукупністю злочинів у виді довічного позбавлення волі. Крім цього вказані обставини були враховані судами попередніх інстанцій.  
 
Переконливих доводів про необхідність призначення ОСОБА_7  менш суворого покарання в касаційних скаргах засудженого та захисника не наведено, у зв`язку з чим вважати призначене покарання таким, що не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, підстав не вбачається. 
 
Інші доводи захисту, що стосуються переоцінки фактичних обставин подій, дослідження доказів та їх достовірності, Суд не бере до уваги, оскільки вони не є предметом касаційного розгляду згідно з положеннями ч. 1 ст. 433 КПК.
 
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 404, 419 КПК.
 
Неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотного порушення вимог кримінального процесуального закону і невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого в цьому провадженні не встановлено.
 
Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що касаційні скарги засудженого та захисника задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 376, 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд 
 
ухвалив:
 
Вирок Здолбунівського районного суду Рівненської області від 09 червня 2021 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 11 жовтня 2021 року у кримінальному провадженні стосовно  ОСОБА_7  залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого та захисника ОСОБА_6 – без задоволення.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                                              ОСОБА_2                                          ОСОБА_3