Номер провадження: 22-ц/813/3173/22 
Номер справи місцевого суду: 947/33782/20
Головуючий у першій інстанції Салтан Л. В.
Доповідач Сєвєрова Є. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27.01.2022                                                                                        м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого судді - Сєвєрової Є.С.,
суддів: Вадовської Л.М., Колеснікова Г.Я., 
за участю секретаря - Кузьмук А.В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 22 квітня 2021 року у складі судді Салтан Л.В.,
в с т а н о в и в:
У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 за місцем реєстрації: АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що дитина бажає проживати разом з ним, проте відповідач перешкоджає цьому.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 30 квітня 2018 року позовні вимоги задоволено. Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 за місцем реєстрації: АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 840 грн 80 коп.
Не погодившись з зазначеним рішенням суду,  ОСОБА_2  подала апеляційну скаргу, в якій просить під час апеляційного розгляду справи дослідити наступні докази: заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 09.02.2015 по справі №520/2119/14-ц про розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та стягнення з ОСОБА_1 аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3 ; постанову про відкриття виконавчого провадження №54939543 від 19.10.2017 та стягнення з ОСОБА_1 аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3 ; розрахунок заборгованості по аліментам від 05.11.2018; розрахунок заборгованості по аліментам від 15.10.2019; договір про надання освітніх послуг № 992 від 05.11.2020, укладений ОСОБА_2 в інтересах сина із зазначенням місця проживання дитини АДРЕСА_2 ; довідку про місце проживання від 05.06.2020 про те, що син ОСОБА_3 проживає разом із матір`ю- ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 ; апеляційну скаргу у справі про обчислення заборгованості по аліментам у справі №520/2119/14-ц; позовну заяву про встановлення порядку користування квартирою у справі №520/3602/19; витяг з Державного реєстру актів цивільного стану.
Під час апеляційного розгляду справи просила вислухати думку малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рішення Київського районного суду м. Одеси від 22.04.2021 скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволені позову відмовити. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відповідач не була обізнана про розгляд даної справи, крім того, вирішуючи даний спір, суд не встановив обставини порушення прав малолітньої дитини, не забезпечив дотримання інтересів дитини, не з`ясував думку дитини та не перевірив істотні обставини, що мають значення для вирішення справи даної категорії.Протягом останніх 6 років ОСОБА_3  постійно проживає разом із матір`ю та знаходиться на її утриманні. Із рішення суду незрозуміло, що саме мається на увазі під чиненням з боку ОСОБА_2  перешкод батьку у спілкуванні з сином, якщо після розірвання шлюбу  ОСОБА_3 майже щотижня навідує батька по вихідним. 20.02.2019  ОСОБА_2  звернулась до Київського районного суду м. Одеси із позовом до  ОСОБА_1  у якому просила встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_3 , виділивши їй в користування житлове приміщення вказаної квартири та усунути перешкоди у володінні та користуванні вказаною квартирою (справа №520/3602/19). Для того щоб зашкодити судовому розгляду її позову,  ОСОБА_1  оскаржував ухвалу про відкриття провадження у справі, оскаржував ухвалу про призначення судової будівельно-технічної експертизи, заявляв завідомо безпідставні відводи головуючому судді. Вичерпавши процесуальні прийоми затягування судового розгляду позову,  ОСОБА_1  подав до  ОСОБА_2  позов, у якому просив визначити місце проживання сина у спірній квартирі. На думку адвокатів Афонькіна Г.С., такий позов мав завадити визначенню порядку користування квартирою та вселення  ОСОБА_2  до квартири.  ОСОБА_3 зі сльозами розповідав матері, як батько умовляв деякий час пожити у нього. Для задоволення власних інтересів батька в свої 12 років ОСОБА_3  був поставлений перед виробом між матір`ю та батьком, відчувши неймовірне психологічне потрясіння.Апелянт посилається на те, що єдине порушення прав дитини, яке має місце на сьогоднішній час - це значна заборгованість ОСОБА_1  зі сплати аліментів. З метою ухиляння від сплати аліментів  ОСОБА_1  перераховував кошти на додаткову карту дитини та за допомогою своєї основної карти відразу знімав ці кошти з карти дитини, тим самим робив видимість оплати аліментів для виконавчої служби. Поблажки і подарунки, за допомогою яких батько схилив сина тимчасово більше проводити часу у батька пішли лише на шкоду дисципліні, навчанню та здоров`ю дитини.З досягненням віку 10 років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання. Лише в разі збігу волі трьох учасників переговорного процесу - матері, батька, дитини можна досягти миру і згоди. Під час засідання комісії органу опіки та піклування ОСОБА_3 відповів, що бажає проживати як з мамою так із батьком. Станом на теперішній час ОСОБА_3 проживає близько трьох днів на тиждень з батьком. Решту часу син проживає з матір`ю та знаходиться на її утриманні. Батько сприймає сина, як розвагу у вихідні дні, але нездатний у довгостроковій перспективі забезпечити повноцінне виховання, харчування, лікування дитини та приділяти дитині достатньо кількості часу, як необхідних умов для постійного проживання з ним дитини. 
12.07.2021  ОСОБА_1  надав суду відзив на апеляційну скаргу та просив суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін. Відзив обґрунтовує тим, що місцем реєстрації неповнолітнього  ОСОБА_3 за домовленістю батьків після розірвання шлюбу є саме квартира за адресою:  АДРЕСА_1 .  ОСОБА_2  за своїм власним бажанням після розірвання шлюбу з  ОСОБА_1  проживає з іншим чоловіком і веде спільне господарство за адресою:  АДРЕСА_2 , офіційно не оформлюючи шлюбні відносини. Підставою звернення до суду  ОСОБА_1  стали обставини постійного приниження честі та гідності малолітньої дитини образливих виразів, крику і докори, зловживання спиртними напоями у домашніх умовах  ОСОБА_2  та її співмешканцем в присутності малолітнього  ОСОБА_3 . Заходи досудового врегулювання спору були унеможливлені у зв`язку з неадекватною поведінкою ОСОБА_2 , пов`язаною з посиленим психологічним тиском на дитину у випадку будь-якої спроби вирішувати питання шляхом переговорів між батьками. Про негативний психологічний стан  ОСОБА_3 за наслідками відносин з матір`ю та її співмешканцем свідчать записи телефонних розмов дитини з батьком, що були надані до суду першої інстанції. Помилковими є твердження апелянта, що дитина знаходилась весь цей строк тільки на її утриманні, оскільки батько дитини постійно сплачував аліменти на дитину, а також постійно перераховував додаткові грошові кошти на картковий рахунок дитини для купівлі пізнавальної літератури, відвідання гуртків та спортивних секцій, на інших особистих потреб з метою духовного і фізичного розвитку  ОСОБА_3  (про що свідчать роздруківки виписок по рахунку дитини в ПАТ «Приватбанк», що надані в додатках до відзиву та судове рішення (провадження №4-с/947/6/21). За період з 01.01.2016 по наступний час ОСОБА_1  перераховано на картку дитини більше 180 000 гривень.Плату за навчання, а також за шкільне харчування здійснює  ОСОБА_1 , про що суду надаються платіжні документи.  ОСОБА_1  не має інших дітей, не проживає однією сім`єю без реєстрації шлюбу з будь-якою жінкою, живе виключно з сином  ОСОБА_3 , за господарством в квартирі слідкує і допомагає бабуся дитини, мати ОСОБА_1 , яка також любить онука та піклується про дитину. Доводи апеляційної скарги, що батько сприймає сина, як розвагу у вихідні дні, але не здатен у довгостроковій перспективі забезпечити повноцінне виховання, харчування, лікування дитини та приділяти дитині достатньо часу, що батько зацікавив сина подарунками і поблажками, спростовуються всіма матеріалами справи, в тому числі висновком експертів №07/20 від 08.12.2020 за результатами проведення комісійної психологічної експертизи. При цьому батько з січня 2021 року проживає разом з дитиною під наглядом органу опіки та піклування, утримує та доглядає дитину самостійно, що жодним чином не вплинуло на дисципліну, навчальний процес або здоров`я дитини. Доводи щодо ухилення від сплати аліментів шляхом зняття коштів з карти дитини одразу після їх зарахування та наявності значної заборгованості зі сплати аліментів вже були предметом розгляду скарги  ОСОБА_2  в судовому порядку. Постановою Одеського апеляційного суду від 24.06.2021 апеляційна скарга ОСОБА_2 відхилена, ухвалу Київського районного суду міста Одеси від 22.01.2021 залишено без змін, що свідчить про відсутність будь-якої заборгованості зі сплати аліментів у ОСОБА_1 . 
Представник Органу опіки та піклування в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.
Заслухавши суддю-доповідача, представників учасників процесу, а також неповнолітнього ОСОБА_3 , дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилалася на безпідставність судом першої інстанції розгляду справи без її участі та не повідомлення про розгляд справи.
Право осіб, які беруть участь у справі, мати інформацію про час і місце судового розгляду справи, брати участь у судовому засіданні забезпечено ч. 1 ст. 7, п. 2 ч. 1 ст. 43 ЦПК України.
Статтями 128, 130 ЦПК України врегульовано порядок здійснення судових викликів та вручення судових повісток.
Частинами 1, 2 ст. 130 ЦПК України передбачено, що у випадку відсутності в адресата офіційної електронної адреси судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки.
Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду.
Згідно з ч. 5 ст. 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.
Відповідно до ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електрону адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам цивільного процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.
За змістом ч. 2 ст. 223 ЦПК України неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання, перешкоджає розгляду справи.
Неповідомлення судом учасників процесу про дату судового засідання є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, частиною першою якої передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
З матеріалів справи вбачається, що розгляд справи у суді першої інстанції відбувся без участі відповідача.
При цьому матеріали справи не містять відомостей про належне повідомлення ОСОБА_2 про розгляд справи.
Вбачається, що при зверненні до суду з позовом позивачем було вказано дві адреси відповідача, а саме: АДРЕСА_4 (адреса реєстрації), АДРЕСА_5 (адреса для листування).
Судом було здійснено запит до Відділу адресної довідкової роботи щодо відомостей місця проживання ОСОБА_2 , який повернуто до суду без відповіді у зв`язку з незазначенням у запиті її дати народження. 
Матеріали справи свідчать, що судові повістки направленні на адресу: АДРЕСА_1 про вручення відповідачу рекомендованих повідомлень повернуті до суду з позначкою «адресат відсутній за вказаною адресою». 
Отже, суд першої інстанції, вирішуючи спір щодо визначення місця проживання дитини, розглянув справу у відсутність ОСОБА_2 (матері дитини), щодо якої були відсутні належні відомості про вручення їй судових повісток в судове засідання, порушив право останньої на участь в судовому засіданні, що є порушенням ст. 129 Конституції України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.
Щодо суті позовних вимог апеляційни суд зазначає наступне.
Задовольняючи позов та визначаючи місце проживання дитини разом з батьком за місцем реєстрації позивача, суд обмежився висновком Органу опіки та піклування щодо доцільності визначення місця проживання дитини з батьком та послався на норми Сімейного кодексу України, а також Декларацію прав дитини 1959 року та Конвенцію про права дитини 1989 року. При цьому рішення суду не містить фактичних обставин справи, висновок суду не вмотивовано, справу розглянуто однобоко, без урахування думки дитини, якій станом на час розгляду справи виповнилося 12 років. При цьому судом в порушення норм матеріального права визначено місце проживання дитини з зазначенням конкретного місця реєстрації дитини.
Апеляційний суд приймає додані відповідачем до апеляційної скарги докази з урахуванням того, що остання не була повідомлена про розгляд справи у суді першої інстанції, не приймала участі у її розгляді, а тому не могла їх подати до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від неї.
З матеріалів справи, а також додатково поданих відповідачем доказів вбачається, що 20.09.2003 між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 було зареєстровано шлюб від якого у сторін ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_3 .
Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 09.02.2015 шлюб між сторонами розірвано. Прізвище після розірвання шлюбу дружини визначено « Основана ». Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 в розмірі ј частини з усіх видів (доходів) відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 , починаючи з 27.02.2014.
Згідно з розрахунком заборгованості по аліментам від 15.10.2019 станом на 30.09.2019 за ОСОБА_1 значиться заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 3482 грн.
Вбачається зі справи, що ОСОБА_2 оскаржувалися дії ДВС щодо розрахунку заборгованості боржника по аліментам, вважаючи його невірним в судовому порядку, остання просила зобов`язати державного виконавця здійснити перерахунок заборгованості боржника.
Згідно з довідкою ПП «Будинок» (виписка з будинкової книжки про склад сім`ї та прописку) від 31.10.2019 з 16.08.2013 за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Відповідно до довідки ОСББ «Сатурн» від 05.06.2020 ОСОБА_2 постійно проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Разом з нею постійно проживає її син, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
З матеріалів справи також вбачається, що між сторонами в судовому порядку вирішено спір щодо поділу майна подружжя, об`єктом спору між іншим була квартира за адресою: АДРЕСА_1 , яка за рішенням Київського районного суду м. Одеси від 05.07.2018 визначена спільним сумісним майном подружжя та за кожним з подружжя визначено право власності по Ѕ її частці.
Наразі існує спір між сторонами щодо встановлення порядку користування вказаною квартирою.
Як вбачається з копії договору про надання освітніх послуг від 05.11.2020, укладеного між ОНЗ «Школа Мрії» та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 відвідує вказаний навчальний заклад та отримує платні освітні послуги.
Згідно з банківських виписок по особовому рахунку ОСОБА_3 , батьки ОСОБА_2 та ОСОБА_1 здійснюють грошові перекази на рахунок дитини.
Вбачається, що за зверненням ОСОБА_1 з заявою про проведення комісійної психологічної експертизи, 08.12.2020 складено висновок експертів №07/20 за яким експерти вважають, що умови проживання ОСОБА_3 з батьком є більш сприятливими для комфортного та здорового психологічного розвитку. Умови виховання дитини батьком є позитивними для його психологічного здоров`я, відповідають необхідним психологічним умовам дитини його віку. Умови виховання дитини матір`ю містять потенціал негативного впливу на психологічне здоров`я. Водночас експерти вказали про те, що дитині повинен бути забезпечений повноцінний контакт з матір`ю, спільне проведення часу в об`ємі за бажанням дитини.
Відповідно до висновку Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 18.03.2021 «Щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 » визначено, що доцільним є місце проживання дитини з батьком.
Позивач посилається на те, що дитина не бажає жити з матір`ю, так як остання принижує честь та гідність дитини шляхом образ, криків, зловживає спритними напоями в присутності дитини, проте дитина вимушена проживати з матір`ю.
Відповідно до ч. 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.
Частиною 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Крім того, таке спілкування, а також його характер та обсяг обумовлюються обставинами кожної справи та повинні визначатися з урахуванням основних інтересів дитини. Незважаючи на те, що національні органи влади зобов`язані максимально сприяти такій взаємодії, будь-який обов`язок застосування примусу з цих питань має бути обмежено, оскільки мають бути враховані інтереси, а також права та свободи усіх зацікавлених осіб, із наданням першочергової важливості основним інтересам дитини та її правам за статтею 8 Конвенції (Мамчур проти України, N 10383/09, § 79, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).
Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Пленум Верховного Суду України у п. 18 постанови "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" N 11 від 21 грудня 2007 року роз`яснив, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати.
У ст. 12 Конвенції з прав дитини записано, що Конвенція зобов`язує держави-учасниці забезпечити дитині, здатній формулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються її, і цим поглядам має приділятись належна увага, згідно з віком дитини та зрілістю.
Відповідно до положень ст. 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року, ратифікованої Верховною Радою України 03 серпня 2006 року, під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.
Статтею 171 СК України встановлено, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.
Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.
У постанові Верховного Суду від 27 січня 2021 року, справа N 727/3856/18, суд зробив висновок, що згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не буде відповідати та сприяти захисту прав та інтересів дитини.
Судом апеляційної інстанції в судовому засіданні у присутності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було допитано ОСОБА_3 , який пояснив, що він вже приблизно рік проживає з батьком. Зазначив, що умови проживання є сприятливими у обох батьків, однак для його інтересів комфортніше проживати з батьком, без пояснень причин такого. На запитання головуючого пояснив, що хоче проживати з батьком за умови, що останній не заборонятиме йому навідуватися до матері.
Враховуючи обставини даної справи, апеляційним судом встановлено, що дитина понад рік мешкає з батьком, ходить від нього до школи, умови проживання є сприятливими у обох батьків, заборони з боку матері щодо проживання дитини з батьком апеляційним судом не встановлено, як і не встановлено обставин, які б не відповідали та не сприяли захисту прав та інтересів дитини у зв`язку з проживанням дитини з батьком.
В свою чергу, ОСОБА_2 після наданих ОСОБА_3 пояснень зазначила, що з урахуванням інтересів сина не заперечує проти його бажання проживати з батьком.
З урахуванням зазначеного, виходячи з інтересів самої дитини, психологічний стан, зокрема, прихильність до батька, ураховуючи висновок органу опіки та піклування, який не суперечить інтересам дитини, а також дотримуючись балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах, апеляційний суд вважає, що позовні вимоги в частині визначення місця проживання ОСОБА_3 з батьком підлягають задоволенню.
При цьому, врахувавши висновок Верховного Суду, викладений в постанові від 12 лютого 2020 року у справі N 461/3144/17, слід зазначити, що у справах про визначення місця проживання дитини є визначення місця проживання з кимось з батьків, а не сама адреса зазначеного місця, оскільки особа має право змінювати постійне місце проживання на свій розсуд.
На вказане суд першої інстанції уваги не звернув та безпідставно визначив місце проживання дитини з батьком з визначенням за місцем реєстрації позивача.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд дійшов висновку про часткове обґрунтування доводів апеляційної скарги та наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового про часткове задоволення позову та визначення місця проживання дитини з батьком.
Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
постановив:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 22 квітня 2021 року скасувати.
Визначити місце проживання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з батьком ОСОБА_1 .
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст складений 25.02.2022

Головуючий:
                                               
Судді: