ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2022 року	Львів	Справа № 140/7063/21 пров. № А/857/22329/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді –                                       Кушнерика М.П.
суддів –                                                            Курильця А.Р., Пліша М.А.

розглянувши в порядку письмового провадження у місті Львові апеляційні скарги ОСОБА_1 та управління Служби безпеки України у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2021 року, прийняте суддею Плахтій Н.Б. в м.Луцьк, за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні, у справі № 140/7063/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до управління Служби безпеки України у Волинській області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії, -

                                                      ВСТАНОВИВ:

В липні 2021 року, ОСОБА_1 звернувся з позовом, в якому просить визнати протиправною бездіяльність управління Служби безпеки України у Волинській області в частині невиплати середнього заробітку за час затримки з 01.03.2017 по 29.06.2021 належної при звільненні з військової служби одноразової грошової допомоги, грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій та індексації грошового забезпечення за період з січня 2014 року по лютий 2017 року; зобов`язати виплатити середній заробіток за час затримки з 01.03.2017 по 29.06.2021 належної при звільненні з військової служби одноразової грошової допомоги, грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій та індексації грошового забезпечення за період з січня 2014 року по лютий 2017 року.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що проходив службу органах СБУ з 29.07.1993 по 28.02.2017. 28.02.2017 був звільнений та виключений із списків особового складу та всіх видів забезпечення. Проте, в день виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення, управління не провело з ним повний розрахунок при звільненні: одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій та індексації грошового забезпечення за період з січня 2014 року по лютий 2017 року. На виконання рішення суду, 14.09.2020 позивачу виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2017 в сумі 21464,88 грн, а 29.06.2021 відповідачем виплачено індексацію грошового забезпечення шляхом перерахунку на картковий рахунок грошових коштів в сумі 12584,76 грн. При цьому кошти щодо виплати одноразової грошової допомоги належної при звільненні з військової служби надійшли 30.03.2017.
25.11.2020 звернувся до відповідача із відповідною заявою про нарахування та виплату йому середнього заробітку за час затримки виплати належних сум в частині невиплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2017 при звільненні з 01.03.2017 по 14.09.2020 р.р. Листом від 15.12.2020 № 54/19/С-480/23 відповідач відмовив у здійсненні виплати. 
Позивач вважає, що відповідач всупереч нормам чинного законодавства не здійснив з ним повного розрахунку при звільненні, чим допустив протиправну бездіяльність. Оскільки остаточний розрахунок з позивач проведений лише 29.06.2021, тому зазначає, що за період із 01.03.2017 по день фактичного розрахунку (1582 дні) відповідач зобов`язаний нарахувати та виплатити компенсацію за затримку розрахунку при звільненні - середнє грошове забезпечення (середній заробіток) за весь період затримки, обрахований відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2021 року позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність управління Служби безпеки України у Волинській області щодо не проведення з позивачу остаточного розрахунку при звільненні з військової служби.
Зобов`язано управління Служби безпеки України у Волинській області нарахувати та виплатити на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 березня 2017 року по 29 червня 2021 року в сумі 43134,17 грн без урахування податків та інших обов`язкових платежів.
Не погодившись із цим рішенням суду, його оскаржили сторони, з підстав порушення норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначає те, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми ст. 117 КЗпП України.
Вважає, що суд не врахував усіх належних сум, які були виплачені із суттєвою затримкою, у тому числі стягнуті у судовому порядку.
Тобто, сума середьного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, повинна становити 115869,28 грн.
Просить скасувати рішення суду повністю або частково і ухвалити нове у відповідній частині або змінити , яким позов задоволити, а саме: визнати протиправною бездіяльність управління Служби безпеки України у Волинській області в частині невиплати середнього заробітку за час затримки з 01.03.2017 по 29.06.2021 належної при звільненні з військової служби одноразової грошової допомоги, грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій та індексації грошового забезпечення за період з січня 2014 року по лютий 2017 року; зобов`язати відповідача виплатити середній заробіток за час затримки з 01.03.2017 по 29.06.2021 належної при звільненні з військової служби одноразової грошової допомоги, грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій та індексації грошового забезпечення за період з січня 2014 року по лютий 2017 року.
Відповідач апеляційні вимоги обгрунтовує тим, що даних правовідносин не застосовуються норми трудового законодавства, оскільки позивач не перебував в трудових відносинах, а проходив в органах СБУ саму військову службу.
Також, позивачем пропущено строк звернення до суду.
Просить скасувати рішення суду та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити.
Від позивача відзиву на апеляційну скаргу не надходило, що не перешкоджає розгляду справи по суті.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу позивача, просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги позивача.
Оскільки апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України.
Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.
Згідно ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив службу в органах СБУ з 29 липня 1993 року по 28 лютого 2017 року, що не оспорюється сторонами.
Згідно з платіжним дорученням від 28.03.2017 № 304 позивачу при звільненні була виплачена одноразова допомога при звільненні в сумі 193183,85 грн. Даний платіж проведений Державною казначейською службою України 30.03.2017 і саме того ж дня кошти були зараховані на картковий рахунок позивача (а.с.15, 38-40).
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 24.03.2020 у справі № 140/255/20 визнано протиправною бездіяльність управління Служби безпеки України у Волинській області щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015 - 2017 роки; зобов`язано управління Служби безпеки України у Волинській області нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015 - 2017 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби (а.с.5-8).
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 11.03.2021 у справі № 140/395/21 визнано протиправною бездіяльність управління Служби безпеки України у Волинській області щодо невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з січня 2014 року по лютий 2017 року; зобов`язано управління Служби безпеки України у Волинській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з січня 2014 року по лютий 2017 року (а.с. 9 - 11)
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 03 червня 2021 року, рішення Волинського окружного адміністративного суду від 11 березня 2021 року у справі № 140/395/21 – залишено без змін.
На виконання вищевказаних рішень, відповідачем 14.09.2020 було виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015-2017 в сумі 21464,88 грн, що підтверджується випискою АТ КБ «Приватбанк» та платіжним дорученням від 10.09.2020 № 724, яке проведене ДКС України 14.09.2020 (а.с.16, 41), а також 29.06.2021 позивачу було виплачено індексацію грошового забезпечення у сумі 12584,76 грн, що підтверджується випискою АТ КБ «Приватбанк» та платіжним дорученням від 25.06.2021 № 478, яке проведене ДКС України 29.06.2021 (а.с.17, 42).
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що управління Служби безпеки України у Волинській області допустив протиправну бездіяльність, яка полягала у несвоєчасній виплаті належних грошових сум при звільненні з військової служби, що є порушенням статті 116 КЗпП України та відповідно до статті 117 цього Кодексу - підставою для виплати середнього заробітку за весь час затримки, виходячи з наступного.
Згідно статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни встановлює та регулює відносини у цій галузі Закон України ,,Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року № 2011-XII (далі – Закон № 2011-XII)
Відповідно до ст. 1 Закону № 2011-XII соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
За правилами ст. ст. 1-1, 1-2 Закону № 2011-XII законодавство про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей базується на Конституції України і складається з цього Закону та інших нормативно-правових актів.
Військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.
Згідно із ч. 3 ст. 24 Закону України ,,Про військовий обов`язок і військову службу від 25.03.1992 року № 2232-XII закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року № 1153/2008, передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Під час вирішення спору по суті суд першої інстанції надав правильну правову оцінку нормам законодавства, що регулює спірні правовідносини, та правильно визначив, що за правилами вищенаведених правових норм військовослужбовці користуються усіма правами нарівні з іншими особами.
Особливості забезпечення цих гарантій передбачається як спеціальним законодавством, так і положеннями інших законів з неврегульованих питань, передбачених законодавством щодо соціального і правового захисту військовослужбовців, проходження військової служби.
Таким чином, як правильно зазначив суд першої інстанції, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.
Невиконання такого обов`язку передбачає відповідальність, встановлену ст. ст. 116, 117 КЗпП України, приписи яких в силу положень ст. ст. 1-1, 1-2 Закону  № 2011-XII підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладена в постановах Верховного Суду від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16, від 30.01.2019 у справі № 807/3664/14, від 26.06.2019 у справі № 826/15235/16.
Так, відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Аналіз наведених норм вказує, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України.
При цьому, визначальними є такі юридично значимі обставини, як виплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові на його користь середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Судом встановлено, що позивач виключений зі списків особового складу 28.02.2017.
При цьому, із виписок АТ КБ «Приватбанк» слідує, що 30.03.2017 позивачу проведено виплату заробітної плати, в тому числі одноразової грошової допомоги при звільненні, у розмірі 193183,95 грн, 14.09.2020 проведено виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, в сумі 21464,88 грн, а 29.06.2021 здійснено виплату індексації грошового забезпечення в сумі 12584,76 грн.
Отже, остаточний розрахунок з позивачем було проведено лише 29.06.2021. 
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 24.03.2020 у справі № 140/255/20 та від 11.03.2021 у справі № 140/395/21 встановлено порушення соціальних прав позивача. 
Відповідно ч. 4 ст. 78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Судом встановлено, що загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 227233,59 грн, з яких: 193183,95 грн одноразова грошова допомога при звільненні, 21464,88 грн грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій; 12584,76 грн індексації грошового забезпечення, що становить 5,54% від загальної суми, що підлягала виплаті при звільненні.
Згідно із абзацом четвертим пункту 2 розділу II Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету' Міністрів України від 08.02.1995 № 100, якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.
Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача виходячи з принципу пропорційності є стягнення на його користь 43134,17 грн як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (5,54% від 778595,07 грн), розрахунок який проведено виходячи з довідки управління СБУ у Волинській області від 14.12.2020 № 16/286, відповідно до якої розмір грошового забезпечення позивача за січень 2017 року становив 14527,84 грн, за лютий 2017 року - 14527,84 грн. Відтак, середньоденне грошове забезпечення за січень - лютий 2018 року становить 492,47 грн. (14527,84 грн + 14527,84 грн / 59 днів).
Період затримки розрахунку при звільненні становить з 01.03.2017 (наступний день після звільнення) по 29.06.2021 (день остаточного розрахунку), що складає 1581 день, а загальна сума середнього грошового забезпечення за цей період становить 778595,07 грн (492,47 грн х 1581 день).
Колегія суддів відхиляє покликання відповідача на відсутність правових підстав для застосування положень ст. 117 КЗпП України, так як Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17, з посиланням на постанову від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, зазначила, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.
Щодо твердження відповідача про незастосування до позовних вимог позивача строку звернення до суду, оскільки підлягає застосуванню місячний строк, то апеляційний суд зазначає наступне.
Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (ч. 5 ст.122 КАС України)
Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Саме із настанням повного розрахунку пов`язана відповідальність роботодавця щодо відшкодування передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Оскільки спірні відносини пов`язані із звільнення з публічної служби, а тому під час обчислення строку звернення до суду із позовом цієї категорії застосуванню підлягають саме положення КАС України як норм спеціального процесуального законодавства.
Остаточний розрахунок з позивачем проведено 29 червня 2021 року.
Позивач звернувся до суду 13 липня 2021 року, що стверджується штемпелем вхідної кореспонденції суду, а, відтак, строк звернення до суду позивачем не пропущено.
Згідно з вимогами ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Апеляційний суд відхиляє решту доводів апелянта, які наведені у поданій апеляційній скарзі, оскільки такі на правильність висновків суду не впливають, а, відтак, не можуть покладатися в основу скасування чи зміни оскарженого судового рішення.
З огляду на наведене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для його скасування колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційну скаргу на неї слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

                                                   ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та управління Служби безпеки України у Волинській області – залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2021 року у справі № 140/7063/21, - без змін. 

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України. 

Головуючий суддя	 	М. П. Кушнерик 	
судді	 	А. Р. Курилець 	
 	 	М. А. Пліш